Cassian Maria SPIRIDON: Dragă Lucian Alecsa, care au fost împrejurările
debutului tău în presa literară?
Lucian ALECSA: Nu pot preciza cu exactitate debutul literar. Pe cînd
eram în liceu mi s-a publicat un grupaj de poeme în ziarul „”Zori
Noi” de Suceava. În presa literară, a fost mult mai tîrziu,
spre sfîrsitul anilor saptezeci, în revista „Ateneu”.
Cine ti-au fost îndrumătorii începuturilor literare?
Din liceu l-am avut aproape de suflet pe profesorul de română, Emil
Barbu, un nonconformist si un „libertin” în interpretarea actului literar.
Nu se limita la manual, căuta, cu ajutorul elevilor să decodifice si zonele
„umbrite” ale textelor, să lumineze asa-zisele părti neesentiale.
L-am îndrăgit si pentru îndrăzneala cu care trata „literatura
angajată”, nu-i suporta pe Beniuc, Dan Desliu si Zaharia Stancu, care erau
pe atunci la mare modă.
Mai tîrziu a venit perioada botoseneană cu Lucian Valea – amfitrion.
Aici exista o adevărată „scoală de întelepciune poetică”, o initiere
în marea poezie si o disciplinare a propriilor productii. Aici s-au
individualizat cîtiva lirici de mare autenticitate, de amintit Dumitru
Ignat, Dumitru Tiganiuc si Gellu Dorian.
Debutul tău editorial a fost mult întîrziat. De ce?
Debutul editorial a fost mult întîrziat din două motive: dintr-un
refuz total de a coabita cu comunismul, de-a face compromisuri doar de dragul
de a-mi vedea numele pe coperta unei cărti si dintr-un soi de timiditate.
Am debutat abia în 1992 la Editura Cronica, cu Orasul de gips, carte
„mosită” chiar de tine si care a luat premiul Uniunii Scriitorilor, filiala
Iasi. Volumul a asteptat peste zece ani, asa că timpul s-a asezat peste arhitectura
primară, cum a fost concepută.
Cărtile grăbite alunecă repede din proiectul initial, suportînd odată
cu trecerea timpului anumite metamorfoze nedorite.
După decembrie ’89 ai avut cîteva experiente deosebite, inclusiv o
afacere proprie. Cum s-au finalizat aceste tribulatii si care ti-au fost
cîstigurile spirituale, că de cele materiale nu cred că-i cazul? Care
au fost cauzele ce te-au determinat să scrii roman?
După decembrie 1989, iadul ne-a aruncat în adîncul fiintei teama
de a fi într-o stare de imponderabilitate, cu greu ne-am obisnuit să
ne posedăm pe de-a-ntregul. Ne simtim străini în propriile manifestări.
Cîte lucruri anapoda n-au existat, am încercat o afacere comercială
care să sustină o editură, dar am clacat. Am inhalat un plămîn de aer
cu iz de iad. Ce-i drept cu greu m-am ridicat, dar mai „tupeist” în
ale exprimării sinelui. Cam aici este proiectată gestica scrierii romanului
Recurs la joc secund, carte la care tin foarte mult, care a fost „apoi lansată”
si la Concursul Editurii Univers din 1998,, apărută, în cele din urmă,
la Editura Axa. Prin proză creatorul comunică mai direct cu cititorul, romanul
ia forma unei confesiuni ciudate pe cînd poezia loveste direct în
inimă, născînd emotii, trăiri nelocalizabile, frisonînd întreg
sufletul.
Scrii frecvent critică. Pe cînd o carte de critică?
Nu stiu dacă ce scriu este critică literară, consider a fi doar simple opinii
sincere despre anumite cărti, mai bine zis atitudini si luări de pozitie
fată de noi aparitii editoriale. Nu mă pot considera un proiectant de concepte
critice si-un „manipulator” de evaluări obiective, viata literară este o
stare fluidă, timpul o solidifică. Am într-adevăr cîteva sute
de pagini de „critică”, sper să vină si vremea lor, să respire într-o
carte.
Există prietenii în lumea scriitoricească? Care îti sînt
prietenii si care inamicii din această atît de inconstantă, mereu fluctuantă
lume literară?
În lumea scriitoricească există convulsii, dar nu răutăti malefice,
există replici dure, dar nu înjunghieri pe la spate, există inconstantă
afectivă, dar nu trădare ieftină. Am foarte multi prieteni din toate zonele
tării.
Inamicii, precum îi numesti tu, nu cred că am prea multi, cu sigurantă
există, deocamdată sînt discreti, nimeni nu-i ia locul nimănui în
literatură, dacă ai puterea si talentul să-ti personalizezi spatiul dat de
Dumnezeu, bine, dacă nu, atunci te absoarbe anonimatul si gata. De multe
ori dusmanii pot avea rolul unor fermenti spirituali devenind răul cel mai
necesar creatiei. Din cînd în cînd ar trebui să-i căutăm,
să-i provocăm să ne irite.
Ce aparitii editoriale, semnate Lucian Alecsa, se anuntă în timpul
relativ apropiat?
Mă întrebi de aparitii editoriale. Am scrise la „sertar” un volum de
versuri si un roman. Sper să apară anul acesta, dacă nu, nu-i bai, sînt
pregătite să astepte, nu conservă un anumit timp si nu localizează un anumit
spatiu geografic expuse intemperiilor, asa că nu există pericolul alterării,
pot doar să cîstige în arome.
Cîteva opinii despre poezie si suflet, tema acestui număr.
Poezia este o formă de comunicare cu diversitatea, este proiectia revelării
în corporalitatea cuvîntului lumesc si stă în vecinătatea
rugăciunii. precum cuvintele sfîntului tîsnesc din inimă, ca
vibratie a întregii fiinte, asa si poezia, angajează si exprimă sufletul
creatorului în intimitatea comunicării cu Dumnezeu. Unii n-o recunosc,
asta e cu totul altceva, e un refuz pur lumesc. Nu sînt de acord cu
poetii „programati”, initiati profesional (în laboratoare bine dotate,
cu ultimele noutăti poetice si pusi să dezvolte proiecte lirice cu zmei,
zei si pigmei. Cuvîntul trebuie lăsat să se manifeste în sălbăticia
sufletului, nu domesticit si ajustat după anumite mode, doar biciul trăirilor
să-i sfichiuie „iesirile”. Pentru unii cuvîntul devine cobai, este
supus zecilor de experimente, artificializîndu-l total. „Obligatia”
fiecărui poet este să-si afîneze zilnic „patul germinativ” din adîncul
sufletului cu ideie si credintă, poezia acolo rodeste.
Cîteva cuvinte despre revista „Poezia”.
Revista „Poezia” consumă numai poezie de mare calitate, iar director si fondatorul
acestei publicatii operează numai cu laserul asupra continutului.
Interviu realizat de Cassian Maria SPIRIDON