Constantin BOBOC
COLINDĂ
Crăciunul dalb cu raze de lumină
Deschide iar Altarul marii Sărbători...
În Liturghii suave oamenii se-nchină
Si-aprind ghirlande-n anii trecători.
Sub bradul amintirii se adună
Cu daruri sfinte îngeri si strămosi
Că Domnul îi aduce împreună
Sprea-L pomeni în cîntec, bucurosii...
E ziua-aceasta plină de iubire,
Colindă gîndul zările ceresti.
Că s-a născut Vlăstar de Mîntuire
Spre-a ridica Păcatul stirpei omenestii...
În Staulul sărac, mai alb ca neaua,
Surîde Pruncul înspre Răsărit...
Venit-au azi, la El, cu Steaua
Trei magi, să-i spună primii, Preamărit!
Pe lîngă vitele de lîngă Ieslea Sfîntă,
Un Miel curat, scînceste blînd...
Chiar dacă Heruvimii-n Slava cîntă,
El vede Crucea Răstignirii, sîngerînd!
ANUL NOU
Bate Crivătu-n fereastră,
Anul Nou e-nlăcrimat,
Că-i bolnavă viata noastră,
Traiul tot mai zbuciumat!
Zile negre ne asteaptă,
Foamete, necazuri, vin,
Lumea nu se mai îndreaptă
De al relelor venin!
Uraturi frumoase însă
Auzim de-atîtia ani,
Dar sîntem ca fata plînsă,
Oropsiti si mai sărmani!
Ni se-arată-ntotdeauna
Că veni-va traiul bun!
Doar hotia si minciuna
Bucuroase-s în Ajun!
Anul Nou ne-aduce-n casa,
Grijă mare, datorii,
Să le punem azi, pe masă,
Drept mîncare la copii!
Bate Crivătu-n fereastră,
Mai hain si mai viclean.
„Cine face viata noastră,
Tot mai grea, an după an?”
NEGURA
Frigul si ceata acoperă
rănile pămîntului.
Rareori, tipătul linistii
tulbură adormirea cuvintelor.
E o severă trîmbită
această destelenire din
gheata amintirii. Sihastrii
se trezesc rînd pe rînd
din icoanele ascunse sub
brazii codrului străvechi.
O amforă e luna pe cer
si din ea se revarsă pe
poleiul neted străvezii raze
de platină. Poetul trudeste
necontenit între realitate
si vis. El cerne aceste
cuvinte si le asează pe
Altarul singurei jertfe de
mîntuire. Negura se topeste
si începe să cînte cocosul
o nouă dimineată în lume.