Viorel BUCUR
Nu mi-e dor
Rătăcesc,
liliac bezmetic,
în părul tău.
Si mă împletesti în suvite.
Dar nu mi-e dor.
E un gînd
intraductibil
în lumea mea captivă.
Sau,
cel mult,
mi-e dor,
as vrea să-mi fie dor,
de tot ce nu există.
Vîrsta trunchiului ars
ucisă
seară de seară
învie ziua mereu
tot mai întreagă
marea
hrănită cu cioburi de valuri
dar
cum să găsesti
răscolind prin cenusă
vîrsta trunchiului ars?
Zbor
Zborul meu
mai scurt
decît
întunericul
dintre
două bătăi
ale pleoapei
Vesmînt de izvor
cineva te-a-nvesmîtat
în izvorul
unde-mi încalzesc
zi de zi
mîinile
si de-atunci
curg si eu
împreună cu frumusetea ta dezgolită
Zadarnica ta frumusete
as vrea să vezi
cum asez,
rotund,
pod de cenusă
peste umbra în flăcări
a valului
stăpunsă de ultimele raze
ale unui soare pe moarte,
usor unduită,
fără să mai stie demult
de ce a fost zămislită,
se topeste usor de forme
zadarnica
ta
frumusete
Gheizere de aer
de-abia cînd ai ridicat capul
am văzut
pluteau în aer fulgi de păpădie
asemeni unor fluturi albi
izgoniti de pe pajiste
si îti intrau în ochi
vedeam clar cum dispar prin orbitele goale
iar eu tipam fără glas
cum doar în vis se-ntîmplă
închide-i închide-i
stiam că n-o vei face
îti era atît de teamă de întuneric
si mai era si apăsarea de jos în sus
a aerului tîsnind din plămîni uriasi
"doar asa voi învăta zborul "
spuneai :
"culcată pe gheizere de aer
dar mai ales –
cînd ti se taie respiratia –
prăbusindu-mă"