Aurel M. BURICEA
s t a r e a de p l u t i r e
trec prin lume ca lebăda prin apă
nimic nu se hrăneste cu gândul meu
vremea vorbeste limba unui ateu
în spirit taina sfântă adânc sapă
mi-am făcut o credintă din natură
în orice fiintă-i fapta divină
pentru necugete n-am nicio vină
numai în mine nu găsesc măsură
să mai integrez spirite paralele
două lumi născute din acelasi gând
în care doar timpul se-aude plângând
când moartea ne urcă peste nivele
unde natura poate pierde masa
asa cum părintii si-au lăsat casa
Timp si lege
se-adună vremea la mine în soartă
să-i vorbesc despre ale toamnei roade
dar aud cuvântul cum din gând roade
ulmul cea făcut azi ultima poartă
lăsată deschisă spre nefiintă
acum poate intra în inima mea
orice rază stinsă din apusă stea
si mă încarc cu divină credintă
atât de aprins de sfânta lumină
că ard până la suflet în sonete
ca mireasma merelor din grădină
orice înger poate acum culege
taina din versuri fără să regrete
că n-am mai tinut cont de timp si lege
r u g ă
vine vremea reducerii la absurd
toată viata n-a fost decât un vis
am dorit doar să ajung în Paradis
la minunile lumii am rămas surd
chiar am trudit de la o zi la alta
să-i fac fericiti pe cei din jurul meu
am trecut peste patimi atât de greu
de-aud si-acum cum bate-n cuget dalta
acestei soarte fără de prihană
ursită-n taină înainte de-a fi
ajută Doamne să trec de-această zi
vindecă-mă de năpraznica rană
unde curge noaptea fără limite
nu lăsa tăcerea să te imite
c u l e g ă t o r d e s p i r i t
cine mai vine la mine-n grădine
să culeagă roade de sub zăpezi
atât de ascunse-n gând că nu le vezi
roiesc spre noapte ca niste albine
ce primăvară le v-a-ncolti în cer
când forta naturii iar seva frânge
de-aud nimicul lumii cum mă plânge
cu glasul bisericii din cor de ger
din Cuvânt voi face mâine alt mormânt
si-n fiecare vers va fi gândul meu
care mi-a ursit din viată legământ
să vă iubesc de dincolo de moarte
asa cum m-a zămislit chiar Dumnezeu
să trăim în veci litera din carte
b o l n a v d e n e m u r i r e
între două lumi m-ai zămislit Doamne
am trăit cu patimă doar o parte
nu pot cugeta dincolo de moarte
chiar de-as avea forta acestei toamne
azi lasă natura drept sfântă casă
bucuria rodirii să-mi cânte-n prag
să pot scrie viata lumii cu mult drag
chiar dacă gerul iernii greu m-apasă
să cobor visător spre celălalt mal
cu trupul curătat de orice vina
să pot urca spre ceruri val dupa val
c-am lăsat gândirii drept mostenire
acest sonet hrănit doar cu lumină
temă de cel bolnav de nemurire