POEZIE ITALIANĂ
(1255? – 1300)
În poezia lui Guido Cavalcanti semificatia religioasă a iubirii si prefigurarea mistică a femeii se estompează în zbuciumul interior al unei naturi orgolioase si solitare care se clatină sub povara pasiunilor. Alături de sonetele care tratează motivul poetic stilnovist al imposibilitătii de a reda frumusetea femeii iubite, sau a baladelor înzestrate cu gratie stilizată, apar poezii dramatice. Într-o vigoare expresivă de o perfectiune formală nemaiîntîlnită, ele fac din Guido Cavalcanti primul mare poet al literaturii italiene înaintea lui Dante.
AM DAT DE-O PĂSTORITA-N CRÎNG
Am dat de-o păstorită-n crîng, frumoasă
cum o stea, asa îmi pare mie.
Bălaie plete-avea, cîrliontate,
ochi de iubire plini si dalbă fată,
păstea mioarele-mprăstiate
păsind descultă rouă si verdeată.
Cînta asa cum numai dragostea te-nvată,
gătită-n dezmierdări si-n bucurie.
Fără s-astept i-am dat cu drag binete
si-am întrebat-o ce tovarăs are.
Ea dulce mi-a răspuns si cu-o blîndete mare:
,,Sînt singură în codru cu mioare
si cînd aud cîntînd privighetoare,un june-as vrea, iubit să-mi fie,,
Aflînd din glasul ei că-i pustiită
de dor si-n codru auzind cîntare:
„Acum –mi-a zis – e vremea potrivită
în brate s-o cuprind cu-nflăcărare”
Si m-a rugat de-o îmbrătisare
si de-un sărut, de-ar fi pe plac să-i fie.
Mă luă de mînă-atunci, de dor cuprinsă
si inima soptind că-mi dăruieste,
mă duse sub un pom, pe iarba ninsă
de mii de flori sclipind dumnezeieste;
si-al dragostelor zeu cum îmi zîmbeste
părea că-l văd de-atîta bucurie.
NESPUSĂ FRUMUSETE, PLĂCUTĂ FIRE
Nespusă frumusete, plăcută fire
si cavaleri curtenitori în zale,
de păsări cîntec, vorbe de iubire
si-n crîng zburînd corăbii triumfale,
văzduh senin de-a zorilor ivire,
zăpadă coborînd din cer agale,
suvoi de apă, flori cu dulci potire,
safire, argint si aur în pahare
sînt toate-n vraja inimii trecute
si-n frumuseti de doamna mea, si toate
n-au pret în ochii cui să vadă stie.
Ea-i mai presus de cele cunoscute,
asa cum ceru-i de pămînt. Să li s-arate
celor ca ea, norocul nu-ntîrzie.
DE TOTI PRIVITĂ, CINE-N MERSU-I, CINE
De toti privită, cine-n mersu-i ,cine
să tremure-n lumini văzduhu-l face,
purtînd iubire-n ea, încît preface
cuvintele pe buze în suspine?
Cui seamănă privirile-i senine?
S-o spună Amor, eu vorbe n-am dibace:
atîta umilintă-n ea, că-mi place,
de rău pe orisicare alta tine.
Nu-i chip să zici ce farmece ascunde;
ei i se-nchină tot ce e virtute
si-o tine frumusetea drept zeită.
Traducere din limba italiană de Livia MĂRCAN