Luminita COJOACĂ
Asezările mătăniilor
Culorile se desfac de păcate
rosu e culoarea timpului dezbrăcat
galben e furia copacilor siguri
albastru e spuma laptelui
fiert în fiecare dimineată
noaptea culorile nu miscă fluturii nu le strigă
sansele nu poate să vadă
din spatele pictatelor
desfăcute de culori
sîngele mănîncă fluturi noaptea
moartea strigă lumina
somnul ca să se dezbrace
de venin înnoadă
culoarea culorilor
dimineata la prînz seara
ochii stau de-a latul culorilor
luminează timpul
rosu ca să nu strige
mortii să zacă nebotezati
de frica copacilor
mănîncă din spuma laptelui
de zborul fluturilor să scape
La rostul de dimineată
Dorul se face apă
la drumul mare
nu lasă îngerii să urce
în culmea cu multă sperantă
cîinii nu urlă
la masa de dimineată
la prînz se lasă un dor
de urmă să nu dati masa
de pomană că se aprinde
la fiecare strigare
norii nu se fac îngeri de pămînt
mîinile au rostul lor
nu strigă pămîntul
rostul de înger se face apă
tremurată peste mormintele goale
la biserică te duci cu cămasa deschisă
îngerii se desfac de principii
sub pasii mortilor din mormintele goale
candela nu se aprinde la nici o strigare
rostul se asează pe culmi
dimineata devreme
cînd sînt îngerii aprinsi.