Eliseo DIEGO
Eliseo Diego sau despre lucrurile cu adevărat importante
„Mă numesc Eliseo Diego. Sînt, de meserie, poet, adică un biet diavol căruia nu i-a mai rămas altceva de făcut decît să se exprime în niste rînduri scurte, care se cheamă versuri. Si fac asta nu din vanitate, nici din dorinta de A străluci si nici cine mai stie de ce, ci doar din nevoie, fiindcă alt remediu nu am, în afară de a scrie acele lucruri care poartă numele de poeme”.
Considerat adesea de exegeza ultimelor decenii drept unul dintre cei mai mari poeti de limbă spaniolă din a doua parte a secolului XX, Eliseo Diego (1920-1994) se dovedeste a fi, dincolo de orice (si oricîte) superlative critice, si asa cum el însusi s-a încăpătînat să afirme în repetate rînduri, un artist al cuvîntului. Si chiar mai mult decît atît: un adevărat artizan al cuvîntului, al cuvintelor limbii spaniole, pe care a reusit s-o readucă la o (aparentă, desigur, să nu cumva să ne lăsăm înselati…) simplitate a expresiei, rar întîlnită printre diversele si numeroasele -isme care au marcat veacul trecut. Necunoscută, cu putine exceptii, în România, ca, de altfel, si în alte tări, mai cu seamă europene, poezia cubaneză îsi dezvăluie, astfel, prin Eliseo Diego, încă o dată, marele potential si capacitate expresivă. Motivele pentru această ignorare a unui spatiu poetic remarcabil sînt numeroase, poate că dintre ele cele mai evidente, dar si cele mai frecvente, fiind regretabila însă, din păcate, constanta confuzie dintre domeniul poetic si cel politic al acestei tări, ca si permanenta invocare a unei asa-zise „granite” a receptării, o granită existentă, desigur, numai în mintea celor care au învătat să citească exclusiv prin grila de lectură impusă de unul sau altul dintre „canoanele” occidentale la modă. Asa se face că, dincolo de cîteva nume devenite de mult celebre, cum ar fi cel al lui José Marti sau, mai recent, cel al lui Cintio Vitier, ca să ne oprim doar la aceste două exemple, care, si ei, în paranteză fie spus, sînt mai mult citati decît cititi, poezia cubaneză este un arhipelag necunoscut publicului larg la adevărata sa întindere si altitudine lirică, ambele mereu surprinzătoare.
Eliseo Diego s-a născut în apropiere de Havana, iar la anii si locurile în care si-a petrecut primii ani de viată, scriitorul se va referi în termeni plini de căldură si de nostalgie, mai cu seamă în conferinta-evocare din anul 1970, A traves de mi espejo, vorbind cu acel prilej despre un adevărat „paradis al copilăriei” care l-a ajutat mereu, chiar si numai din amintire, să meargă mai departe. Tot în acelasi context, Diego consideră ca definitorie pentru viitoarea sa carieră literară călătoria făcută în Franta, în 1926. Din 1936, el va fi membru în redactiile cîtorva reviste, alături de alte nume importante ale literaturii cubaneze, cum ar fi Cintio Vitier, împreună cu care initiază primele numere ale revistei „Luz”, sau José Lezama Lima, cel care este considerat drept conducătorul Grupului „Orígenes”, ca si al revistei cu acelasi nume, care a marcat în mod definitiv si esential spatiul cultural al acestei tări o bună bucată de timp. Între principalele sale volume, se cuvin remarcate En las oscuras manos del olvido (1942), Divertimentos (1946), ambele de proză poetică, precum si cele de versuri En la Calzada de Jesus del Monte (1949), Por los extranos pueblos (1958), El oscuro esplendor (1966), Los dias de tu vida (1977). Opera lui Eliseo Diego a fost încununată, de-a lungul vremii, cu numeroase premii literare nationale si internationale, el devenind treptat una dintre figurile de seamă ale liricii hispano-americane. În acest sens, la putin timp după ce poetul a păsit pentru totdeauna „en otro reino fragil”, asa cum el însusi spune într-un vers devenit celebru, Octavio Paz va afirma chiar că „moartea era singurul lucru care îi lipsea lui Eliseo pentru a se transforma într-o legendă a poeziei latino-americane”.
S-a vorbit nu o dată, în cazul lui Eliseo Diego, despre dimensiunea religioasă a poeziei sale. Lucru perfect adevărat si pe deplin justificabil de majoritatea volumelor pe care el le-a publicat, dovadă că celebrul Grup Origenes, la care ne-am referit deja, nu făcea – nu putea să facă – abstractie de această coordonată majoră a sufletului uman, dar si a adevăratei lirici dintotdeauna. Interesant este însă că, în versurile lui, totul se complică, desi rămîne aparent foarte simplu, deoarece poetul alege întotdeauna să pornească de la lucrurile cele mai comune, adesea chiar de la obiectele care îi umplu casa sau camera de lucru, pentru a ajunge la cea mai pură metafizică. Iată, în acest sens, un exemplu, dintre numeroasele posibile: „No fue tu voz sino la alondra,/ no fue la alondra sino un sueno apenas/ el rumor de tu nombre entre los astros/ […] Y has de ser tu, tu sola, el todo que me falta” („N-a fost glasul tău, ci doar ciocîrlia,/ n-a fost ciocîrlia, ci de-abia un vis,/ sunetul numelui tău printre astri/ […] Si trebuie că esti tu, numai tu, tot ce-mi lipseste”). Fiintele sau obiectele obisnuite se văd, astfel, transformate în „obiecte” poetice, iar opera în ansamblu devine locul predilect în care autorul său se retrage din fata lumii, singurul loc în stare să-l apere de intruziunea adesea brutală a realului si prozaicului. Cel mai adesea, totul este învăluit într-o nostalgie specifică doar marilor si adevăratilor creatori de poezie. Cititorul va avea, astfel, în fată, un spatiu creionat doar din linii de lumină sau umbră – sînt rare petele de culoare – în care domneste o nostalgie aproape permanentă a trecutului, în care sînt multe amintiri de-abia evocate, pentru ca cititorul său ideal să-si poată reconstrui singur, la nivelul lecturii mereu reluate, adevărata lume poetică prezentă în aceste versuri. În plus, o melancolie aparte cuprinde întotdeauna confesiunile lirice, deconcertînd critica, doritoare să aplice textelor sale diferite grile de lectură si descoperind, cu surprindere, că lirica lui Eliseo Diego le depăseste pe toate, fiind extrem de simplă la nivel formal, făcînd uz doar de elipse si de o serie de distorsionări specifice ale frazei, dar rămînînd, cu toate acestea, sau, poate, pentru toate acestea, un pisc poetic greu de egalat.
Începe într-o luni
iar ziua ce urmează abia de are nume
si cea de după ea e doar întunericul celei uitate.
Acela în care se îngrămădesc toate murmurele familiare
iar chipul pe care-l iubeam se sterge încetul cu încetul
si de-acum nici n-are rost să-l mai astepti, nici nu va mai veni,
niciodată.
Eternitatea nu tine seama de obiceiurile noastre,
rosu sau albastru deschis înseamnă pentru ea acelasi lucru,
totusi, pare a alege griul, fumul, cenusa.
Un nume si o dată – atît poti să gravezi
în marmură, dar ea le va sterge, nepăsătoare,
pînă ce nu va mai rămîne nici măcar un strop de amărăciune.
Si totusi, vezi, mă agăt de fiecare luni
iar zilei ce vine îi dau numele tău
scriind cu vîrful tigării aprinse
peste inima întunericului: aici am trăit.
Nu-i mai mult
por selva oscura…
o conversatie purtată în penumbra
vechiului cuptor, după ce
au plecat toti ceilalti, si atunci cînd
se vîltoreste afară codrul bătrîn; un poem
nu înseamnă decît cîteva cuvinte
pe care cineva le-a iubit si care-si tot schimbă
locul o dată cu trecerea timpului, pînă cînd devin
doar o urmă, sau o
sperantă fără de nume;
un poem nu-i altceva decît
fericirea, sau o conversatie purtată
înspre apus, sau tot ceea
ce nu mai există, si care acum nu-i mai mult
decît tăcerea.
Adolescentă la teatru (fragment)
Iar cînd te aplecai
nerăbdătoare deasupra abisului,
întrebînd ceva
purpura prăfuită,
ti-am zărit
cozorocul curajos al beretei,
ochii seriosi si inteligenti,
părul mătăsos si drept, în dezordine,
oh, femeie-vînător,
si deodată m-a cuprins groaza
privindu-ti umerii fragili:
se crapă de ziuă cu un potop de lumină, oh, lumina,
numai linii de fugă si murmure,
si acum nimic
nu te va mai putea apăra de propria-ti tinerete.
în vreme ce afară cade, nemiloasă, ploaia.
O sută si-o mie de ani de întuneric.
Iar seara doar la o răsuflare mai încolo.
Pisica doarme din clipa-n care
ploaia a început să fie alta si altfel, afară.
Pacea cu ea, linistea coboare asupra somnului,
iar afară
apa întinzîndu-se pînă la mare.
Mă uimesc furnicile cu mersul lor
neîntrerupt,
atît de sigure pe ele încît devin înspăimîntătoare:
căci ele sînt exact ceea ce fac, fără a pune alte
întrebări.
Iar dacă asemenea mecanisme însufletite sînt,
desi minuscule, totusi atît de perfecte, încît
stiu fără greseală unde si pe unde le e menit să trăiască,
iar moartea o ignoră, ca si cum nici n-ar exista
vreun astfel de instrument folositor,
cu care să scoată viata din nemiscare.
Dar oricît ar creste via lor neliniste,
si teama rotundă cu care le privesc,
mă doare că ele nu vor sti niciodată
cum sînt cu adevărat în osteneala lor întunecată,
tot atît de veche ca Pămîntul.
Durerea mea devine încă mai uimită si
mă convinge
că a-ti cunoaste firea
e un lucru care merită făcut, chiar cu efort, desi
pretul e la fel de mare
cu enorma tăcere ce
pîndeste dincolo, acolo, undeva, departe.
Dagherotipul bunicii
Bunica stă acolo: o tînără
cu chipul zvelt si delicat
deasupra unui gît trufas: privesc nemiscat
ochiul încetosat care se uită la ea
din adîncul întunericului: dacă
nu si-ar mai întoarce ochii spre barba tristă
a părintelui surîzător, s-ar misca.
Însă bunica mea rămîne imobilă si tînără.
Se va ridica în picioare cît de curînd.
Zorii
o vor tîrî cu ei pînă în vestibul
în vreme ce strada întreagă tresare la socul
cosmic
de copită după copită. S-a pierdut.
Cînd o voi vedea din nou, va fi deja
bătrînă.
Dar între timp, senină, impasibilă,
ea priveste în continuare către întunericul adînc, cu chipul ei zvelt
si delicat
deasupra gîtului mîndru. E tînără.
Si stă, pur si simplu, asezată acolo.
Cîntec pentru toate cele ce esti
Nu iubesc doar prezentul parfumat al
ochilor tăi,
ci si fetita care se ascunde acolo, înăuntru,
ca să privească infinitul lumii cu
o uimire rotundă,
la fel cum o iubesc si pe necunoscuta căruntă care-mi
aminteste, din coltul timpului său că
iarna ocroteste si e blîndă.
Iubesc tot ceea ce esti, fuga grăbită a orelor,
cele o mie de imagini ale tale în zbor,
asemenea unui stol de păsări sălbatice.
Nu iubesc doar duminicile tale pline de
bucurii pasagere, ci si o tragică zi de vineri, cine stie,
si o sîmbătă a triumfului si a satisfactiei
pe care n-am s-o văd niciodată, dar pe care o
cînt, deopotrivă.
Copil si fetită, si tînără deja femeie,
tu toată, si toate,
îmi umpleti inima si vă iubesc în pace.
Testament
Pentru că am ajuns, iată, la acel timp cînd
întunericul nu-mi mai aduce nici o mîngîiere
iar micile prevestiri mă înspăimîntă;
pentru că am ajuns la acest timp;
si cum pînă si zatul din cafea
îsi deschide deodată, numai pentru mine,
rotunda gură amară;
pentru că am ajuns la acest timp;
si orice sperantă a vreunei măriri meritate, ori de
a mai vedea tîsnirea senină a amurgului
fiind, de-acum, pierdută;
si nemaiavînd altceva decît acest timp;
nemaiavînd nimic altceva
în afara amintirilor mele despre toate noptile pe care le-am trăit
si a uriasei si vibrantei lor tandreti;
nemaiavînd nimic
între cer si pămînt decît
propria memorie, decît acest timp;
am hotărît să-mi fac testamentul.
Iată-l:
Vă las vouă
Timpul, întregul timp.
(Eliseo Diego, Aquí he vivido, Ediciones Especiales, Instituto Cubano del Libro, 2000)
Traducere si prezentare de Rodica GRIGORE