Năzuind a mîntui omenirea prin restaurarea imperiului
roman după principii ghibeline, sufletul lui Dante Alighieri purcede, călăuzit
de umbra maestrului Vergilius, prin lumea cea de dincolo, unde sufletele
celor decedati sînt prinse în ipostaze exemplare. Unele sînt
pedepsite si ispăsesc in Infern. Altele se curătă, ajutate de rugăciunea
celor vii, în Purgatoriu. În sfîrsit, altele se bucură
în Paradis, unde cîntă si iau parte la lumină.
Fireste, din toată călătoria ultramundană a florentinului
poet si politician, partea cea mai spectaculoasă o constituie Infernul. Rînduite
de Minos (reconvertit în postură de judecător) potrivit unei filosofii
justitiare a pedepsei, sufletele păcătosilor i se înfătisează pelerinului
doritor de salvare în postúri care mai de care mai expresive.
Astfel, amantii iliciti (i peccator carnali, printre care se numără Francesca
da Rimini si Paolo Malatesta) sînt tîrîti de o vijelie
simbolizînd puterea irepresibilă a pasiunii lor, suscitînd în
inima călătorului (dar si în aceea a cititorilor de peste veacuri)
mai curînd compătimire decît dispret.
O sugestivă situare punitivă le revine ereticilor (epicurieni
sau neîncrezători în existenta însăsi a lui Dumnezeu):
acestia stau la păstrare în sarcofage cuprinse de flăcări, după traditia
medievală a ispăsirii prin foc a crimei comise prin neadecvarea la Scriptură
ori la dogmă. Partizanul Dante îi include aici pe inamicul său politic,
măretul Farinata degli Uberti, precum si pe Cavalcante dei Cavalcanti, tatăl
prietenului Guido.
Una dintre cele mai cutremurătoare privelisti din Infernul
dantesc o aflăm în strania pădure a spînzuratilor ce adăposteste,
în asteptarea Judecătii de Apoi, sufletele sinucigasilor. Acestea zac
în trunchiurile unor arbusti spinosi, pentru ca, după momentul Iosafat,
să urmeze a se balansa atîrnate fiecare de uscata creangă ce-i corespunde.
Dedublarea eternă îl va astepta, printre altii, pe Pier della Vigna,
al cărui glas de dincolo de plantă îi rezumă călătorului înmărmurit
tardiva constientizare a dreptătii divine: che non é giusto aver ció
c’uom si toglie (căci nu e just să aibă omul ceea ce el însusi îsi
refuză).
Sufletele răilor sfătuitori Ulise si Diomede se prezintă
sub înfătisarea unei flăcări despărtite în două, iar discursul
eroului homeric despre nebuneasca încercare de a trece dincolo de hotarele
lumii stabilite se realizează prin miscarea mai marelui corn al vechii flăcări
aidoma unei limbi articulînd ardente cuvinte de cutezantă.
Contele Ugolino della Gherardesca, închis într-un
turn si lăsat să piară prin înfometare alături de fiul si nepotii săi,
roade necontenit din teasta însîngerată a arhiepiscopului Ruggieri,
dusmanul său terestru, iar la solicitarea lui Dante, înainte de a-i
oferi lămuritoarele precizări, îsi sterge gura de părul asupritului
prelat. Vorbind si lăcrimînd mă vei auzi în acelasi timp, îsi
expune eterna îndurerare nenorocitul ce si-a văzut murind progenitura.
În sfîrsit, o cumplită situare post-mortem
le revine trădătorilor, înghetati în mlastina posomorîtă
a Cocitului. Spre deosebire de alti păcătosi, care au cel putin posibilitatea
de a-si recunoaste sau deplînge eroarea din timpul vietii – posibilitate
de care nu toată lumea profită: unii îsi înfruntă destinul infernal
cu demnitate sau chiar cu mîndrie, iar de-ar putea s-o ia de la capăt,
la fel ar proceda), trădătorii au ochii acoperiti de gheată, orice lacrimă
de regret fiindu-le cu desăvîrsire imposibilă.
Însă expresia teoretică a filosofiei dantesti a
pedepsei ne apare ilustrată în cazul cu deosebire condamnabil, din
perspectiva politicului în sens larg, anume acela, generic numit, al
semănătorilor de discordie. Mahomed însusi, lider al unor credinciosi
pe care (din unghiul de vedere al crestinului medieval) îi abătea de
la dreapta credintă, profetul se pomeneste pedepsit să-si poarte măruntaiele
la vedere. În aceeasi zonă punitivă apare însă, exemplar si definitiv
prin înfiorătorul imaginii versificate endecasilabic, trubadurul Bertran
de Born. Acesta păseste purtîndu-si propriul cap în mînă,
ca pe un felinar. Asa cum am dezbinat oameni la viata mea, explică el lipsit
de remuscare, la fel îmi port teasta desprinsă de principiul ei, care
este în acest trunchi. Asa se observă în mine lo contrapasso
(legea talionului). După faptă, si răsplată.