Florentin DUMITRACHE
NINSOAREA TÂMPLELOR I
Ninsoarea tâmplelor s-a asezat
În straturi dense peste fire.
Nu-mi este frig, ar fi păcat
Să nu las lumii, o iubire...
Am petrecut si veri si toamne
Prin primăveri am alergat.
Mă rog la ceruri. Multumescu-ti, Doamne,
Că peste mine ierni ai dat.
Ninsoarea tâmplelor e semnul
Că ani în brate-am adunat.
Iar albul pur mi-a fost îndemnul
Si prin ninsoare-am colindat.
TE CHEM COPILĂRIE...
Te chem copilărie înapoi,
Cu satul si pădurea de stejari,
Să fim noi iarăsi numai amândoi,
Cu jocurile noastre de hoinari.
Îti amintesti copilărie dragă,
Când eu ades de-acasă tot plecam
Si nu veneam o zi întreagă,
Prin câmp si cogrii alergam?
Dar zilele întregi de vară,
Când gol prin gârle înotam?
La mine ziua se făcea seară,
Iar ploile în suflet le plângeam.
E mult de-atunci, copilărie,
Ne plimbam hai-hui, amândoi
Iar ca trecutul azi să reînvie,
Te chem copilărie înapoi!
CUVINTELE AU CURS...
Cuvintele au curs pe mine
ca ploile căldute de vară
udându-mi sufletul
ce astepta
răcoarea clipei.
Au început deja
să îmbobocească
fiorii scrisului,
care se vor desface
mai târziu
în flori albe
sau viu colorate,
prevestind
poamele dulci
ale poeziei.
MASINA TIMPULUI
Toacă masina timpului de-o vreme,
Nici nu mai stiu când e zi, când e noapte,
Mănâncă flămândă adevăr si dileme,
Hrănindu-se cu gânduri si fapte.
Caută-n mine un loc să găsească,
Să-si facă culcus unde-mi este mai greu,
Să roadă din ani ca un cariu în iască,
Să soarbă seva din sufletul meu.
Dar gândul mă-ndeamnă să caut în tihnă
Un mester de timp făurar.
Si-atunci voi avea deplină odihnă
În timpul cel mai am peste ani, ca un dar.