Seamus HEANEY
Joseph Brodsky (1940-1996)
Cei care l-au cunoscut pe Joseph Brodsky stiau foarte bine cã afectiunea
cardiacã de care suferea era serioasã si probabil fatalã,
dar fiindcã el era prezent în permanentã în mintea
prietenilor sãi nu numai ca persoanã, ci si ca un fel de principiu
al indestructibilitãtii, le-a fost greu sã admitã cã
era în pericol. Intensitatea si îndrãzneala geniului sãu
si starea de însufletire purã pe care o simteai în compania
lui te abãteau de la gîndul la ceea ce-i ameninta viata. Avea
atîta curaj si distinctie si trãia cu o asemenea distantare
asumatã cu bunã stiintã fatã de autocompãtimire
si lamentãri personale, încît uitai cã era muritor
ca si altii. Astfel, moartea lui este cu atît mai socantã si
mai dureroasã. Sã vorbesti despre el la timpul trecut pare
un afront adus gramaticii însãsi.
Joseph avea fãrã îndoialã minunata calitate de
percutantã intelectualã, aproape sãlbatecã. Conversatia
decola imediat pe verticalã, iar viteza nu putea sã scadã.
Aceasta echivaleazã cu a spune cã el exemplifica în viatã
acel lucru pe care îl pretuia cel mai mult în poezie –
capacitatea limbii de a merge mai departe si mai repede decît se asteaptã
si de a oferi astfel o evadare din limitãrile si preocupãrile
sinelui. A fost persoana cea mai putin plictisitoare pe care mi-a fost dat
sã o cunosc, fãcea mereu jocuri de cuvinte, gãsea rime,
schimbînd directia conversatiei si acutizînd problemele, ridicînd
pe neasteptate stacheta sau comutînd pistele. Pentru el cuvintele erau
un fel de cifrã octanicã superioarã si se lãsa
purtat de ele. Îi plãcea sã continue si vorbele altora,
fie citîndu-le cu eronatã inspiratie, fie în replicã
extravagantã. Odatã, de pildã, cînd se afla la
Dublin, plîngîndu-se de unul din rarele valuri de cãldurã,
i-am sugerat în glumã sã ia avionul pînã
în Islanda, iar el mi-a rãspuns fulgerãtor, într-un
stil tipic, elevat si glumet - malitios, “Dar n-as putea tolera absenta sensului”.
Absenta lui va fi si mai greu de tolerat. De la prima noastrã întîlnire,
în 1972, cînd se afla în trecere prin Londra, în
cea de-a doua jumãtate a cãlãtoriei sale între
disidenta din Rusia si exilul din Statele Unite, a fost o prezentã
la care te raportai. Amestecul sãu de inteligentã strãlucitoare
si blîndete, de pretentii foarte înalte si de cel mai proaspãt
bun simt au fost întotdeauna fortifiante si mi l-au fãcut drag.
Orice întîlnire cu dînsul era o reînnoire a credintei
în posibilitãtile poeziei. Era ceva magnific în nedumerirea
lui în fata autoamãgirii celor de categoria a doua si în
mînia lui la vederea ignorãrii totale a cerintelor tehnice ale
poeziei, evidentã în creatia multor poeti cu reputatie. Si era
ceva care te îmbãrbãta în ceea ce el numea “sã
faci lista cu rufe de dus la spãlat”, ceea ce însemna sã
treci în revistã numele contemporanilor, tineri si bãtrîni,
fiecare ridicînd capul la numele celor pe care îi respecta cel
mai mult. Era ca si cum ai fi întîlnit un actionar secret.
Dar acesta a fost un bonus personal si pînã la urmã este
mai putin important decît ceea ce s-ar putea numi importanta sa impersonalã.
Aceasta avea de-a face cu deplina convingere a lui Brodsky cã poezia
este o fortã a binelui, nu atît “pentru binele societãtii”,
cît pentru sãnãtatea individului, spiritualã si
sufleteascã. Era cu totul împotriva oricãrei idei care
aseza cãruta socialã înaintea calului personal, împotriva
a orice îmbrãca reactia originalã în uniforma comunã.
Pentru Joseph, “turmã” era opusul lui “auzit”*, dar aceasta nu a fãcut
sã-i scadã pasiunea de a reinstala poezia în pozitia
de parte integrantã a culturii accesibile tuturor în Statele
Unite.
Aceasta nu a însemnat nici cã a dorit sã foloseascã
stadioanele pentru lecturi de poezie. Dacã cineva se întîmpla
sã mentioneze ceva despre publicul extrem de numeros care se aduna
la astfel de evenimente în Uniunea Sovieticã, el avea o replicã
imediatã: ”Gînditi-vã la gunoiul pe care trebuie sã-l
asculte”. Cu alte cuvinte, Joseph îsi exprima dezacordul fatã
de înhãmarea poeziei la acelasi jug cu politica (“singurul lucru
pe care îl au în comun sînt literele p si o”), nu pentru
cã nu credea în puterea transformatoare a poeziei ca atare,
ci fiindcã cerintele politice schimbã criteriile de excelentã
si duc la o vulgarizare a limbajului, iar apoi la o coborîre a “planului
de apreciere” (aceasta era o expresie favoritã) de unde fiintele umane
se vãd pe sine si îsi stabilesc valorile. Era perfect îndreptãtit
pentru o asfel de luare în custodie a rolului poetului, întrucît
arestarea sa si procesul intentat de autoritãtile sovietice în
anii saizeci, iar apoi exilarea lui într-un lagãr de muncã
din Arhangelsk aveau legãturã directã cu îmbrãtisarea
vocatiei poetice, vocatie de parazit din punct de vedere social, conform
procurorului. Acest lucru a transformat dosarul sãu în ceva
de genul cause celebre de nivel international si i-a asigurat celebritatea
imediat ce a ajuns în occident. Dar în loc sã îmbrãtiseze
statutul de victimã si sã se lase purtat de curentul de radical
sic, Brodsky s-a apucat imediat de treabã în calitate de cadru
didactic la Universitatea Michigan.
Nu la mult timp dupã aceea însã, celebritatea sa se baza
mai mult pe ceea ce fãcea în noua sa patrie decît pe ceea
ce fãcuse în cea de altãdatã. Întîi
de toate, era un interpret-cititor elecrizant al propriilor sale versuri
în ruseste. Multiplele sale aparitii în universitãtile
de pe tot cuprinsul tãrii în anii 1970 au adus un suflu nou
si seriozitate lecturii publice de poezie. Departe de a-si flata auditoriul
prin poza omului de rînd care utilizeazã un limbaj la îndemînã,
Brodsky îsi acorda aparitia la nivelul unui bard. Avea o voce puternicã,
poeziile le stia pe de rost, iar cadentele lui aveau maiestatea si acuitatea
unui cantor, astfel încît interpretarea sa aducea întotdeauna
sentimentul unei ocazii deosebite tuturor celor care se aflau de fatã.
Astfel, în timp, a ajuns sã fie privit ca figura poetului reprezentativ,
profetic, chiar dacã el ar obiecta la notiunea de rol profetic, si
sã-i impresioneze pe profesori prin profunzimea cunostintelor sale
în domeniul traditiei poetice din perioada clasicã, trecînd
prin Renastere si limbile europene moderne, inclusiv engleza.
Totusi, dacã Joseph nu se simtea în largul sãu în
privinta profetiei, nu avea temeri de felul acesta în legãturã
cu elementul didactic. Nimeni nu gãsea plãcere mai mare în
a enunta reguli, acest lucru avînd ca rezultat faima sa crescîndã
de profesor. În particular, insistenta lui ca studentii sã învete
si sã recite cîteva poezii pe de rost a avut o influentã
considerabilã asupra scolilor de compozitie (Creative Writing Schools)
peste tot în Statele Unite, iar felul în care s-a fãcut
apãrãtorul formei clasice, concentrarea sa asupra problemelor
de metricã si rimã, precum si locul înalt pe care îl
acorda unor poeti non-modernisti precum Robert Frost si Thomas Hardy au dus
în mod spectaculos la redesteptarea unei memorii poetice mai putin
recente. Punctul culminant a fost O propunere lipsitã de modestie,
din 1991, cînd a actionat în calitate de Poet Laureat al Bibliotecii
Congresului. De ce nu s-ar tipãri poezia în milioane de
cópii, întreba el, atîta timp cît o poezie “vã
oferã o mostrã perfectã de… inteligentã umanã
în functiune”, spunîndu-le cititorilor sãi:“fiti ca mine”.
Pe deasupra, întrucît poezia face uz de memorie, “este de folos
viitorului, fãrã sã mai vorbim de prezent”. Poate face
ceva si pentru ignorantã si este “unica asigurare pe care o avem la
dispozitie împotriva vulgaritãtii din inima omului. De aceea
ar trebui sã fie la îndemîna oricui în aceastã
tarã si la un pret mic”.
Amestecul de provocare nemascatã si convingere plinã de pasiune
era ceva tipic pentru el. Întotdeauna ducea fluierul la gurã,
luînd o notã care sã stîrneascã opozitia
– inclusiv opozitia din interiorul sãu. În tot ceea ce fãcea
era pasiune, de la urgenta nevoii sale de a epuiza rima, pînã
la neobrãzarea incorigibilã a duelului sãu personal
cu moartea, de fiecare dacã cînd muia între degete filtrul
unei tigãri si îsi dezvelea dintii ca s-o înceapã.
Ardea nu cu acea flacãrã durã de piatrã pretioasã
pe care a propus-o ca ideal Walter Pater, ci mai curînd cu un fel de
fîsîit si cu puterea de cuprindere a celui care aruncã
flacãra, suplu si imprevizibil, concomitent arabesc si amenintare.
Cînd folosea cuvîntul “tiran”, de pildã, eram foarte bucuros
cã nu vorbea despre mine.
Era întrutotul pentru lupta de unul singur. Se lua de prostie la fel
de ferm ca si de tiranie (dupã pãrerea lui, prima nu era decît
un aspect al celei de-a doua) si era la fel de îndrãznet în
conversatie pe cît era în scris. Dar ceea ce avem acum de la
el este ce s-a tipãrit, si el va supravietui în spatele rîndurilor
negre, în cadenta mãsurii sale poetice sau a dezbaterilor sale
în prozã, precum pantera lui Rilke care umblã în
spatele gratiilor negre cu o constantã si inexorabilitate fãcute
sã depãseascã orice limitã si concluzie. Va supravietui
si în amintirile prietenilor sãi; dar pentru acestia va fi mai
multã blîndete si pregnantã în fotografiile pe
care le pãstreazã – care pentru mine înseamnã
acea primã imagine a lui tînãr într-o cãmasã
rosie din lînã, scrutîndu-si auditoriul si colegii de
lecturã cu un ochi la fel de nelinistit precum cel al unei fãpturi
sãlbatice dintr-un gard viu si la fel de ascutitã ca cea a
soimului.
(Traducere de Marina Vraciu din Seamus Heaney, Joseph Brodsky 1940-1996,
în volumul Finders Keepers. Selected prose 1971-2001, 2002 Faber and
Faber)
NOTE:
Seamus Heaney, laureat al premiului Nobel pentru litraturã 1995.
Volume de poezie ale autorului: Death of a Naturalist 1966, Door into the
Dark 1969, Wintering Out 1972, North 1975, Field Work 1979, Station Island
1984, Haw Lantern 1987, Seeing Things 1991, The Spirit Level 1996. Volume
de eseuri, prelegeri, traduceri.
Joseph Brodsky, laureat al premiului Nobel pentru literaturã 1987.
Din volumele de poezie: Pelerini 1958, Cîntece dintr-o iarnã
fericitã 1962-63, Selected Poems 1973 (prefatat de W.H. Auden), The
End of a Wonderful Era : 1963-1971, O parte de vorbire 1972-76 (A part of
Speech 1980), In England 1978, Elegii romane 1982, Alte stante cãtre
Augusta 1962-1982, Urania 1985, Notele unei trestii 1990, un roman în
versuri, piese, eseuri.
În original, joc de cuvinte intraductibil între herd si, respectiv,
heard, omofoane perfecte – n.tr.
Eseul An Immodest Proposal este un text prelucrat dupã conferinta
lui Brodsky din 2 octombrie 1991, publicat în “New Republic” vol. 205
No.20 Nov 11, pp 31-36. De remarcat cã Brodsky a fost primul strãin
cãruia i s-a acordat titlul de poet laureat.
Cei doi poeti, împreunã cu Derek Walcott, au publicat un Omagiu
lui Robert Frost (New York, Farrar, Straus and Giroux, 1996).