POEZIE FRANCOFONĂ
Jean-Yves MASSON
(n.1962)
Născut în 1962, cu studii de litere si filosofie făcute la Paris, poet, traducător, Jean-Yves Masson conduce colectia Des Doppelgänger la editura Verdier. Opera sa: Don Juan ou le refus de la dette – (în colaborare cu Sarah Kofman) – 1990, Offrandes – poeme– 1995, Orizains de la nuit et du désir – poeme – 1995 /1998, Poèmes du festin céleste – 2002, Le Chemin de la ronde, carnets – 2003, Hoffmannsthal, renoncement et métamorphoses – 2006, Neuvains du sommeil et de la sagesse, poèmes – 2007 (Premiul Max Jacob – 2008), Ultimes vérités sur la mort du nageur – 2007 (Bursa Thyde Monnier a SGDL, toamna 2007, Bursa Goncourt pentru nuvele, – 2008, Premiul Renasterea nuvelei – 2008)…
Novenele întelepciunii si somnului
XXX.
Inele pe degete invizibile, când eu vin,
astre vechi, poate moarte, să contemplu dansul imobil
al acestor mâini uitate care făcură semn pe cer,
perle la gâtul pruncului divin care scotea
apă la fântână sau vărsa somnul
din înaltul pânzei nocturne, minunat teatru !
vă revăd asa cum ati fost, sunt această efemeră
care nu stie decât numele voastre umane soptite de
secole
si care caută să surprindă tremurul timpului .
XXXI.
Acestea sunt niste voci, voci care înaintează prin calm
arhaică splendoare de ceruri imaginare, voci care fac
să tremure de solitudine si frumusete inima,
fiice ale lacrimilor si sării ele întreabă
la ce bun să celebrezi, să insulti sau să blestemi,
când însăsi memoria e tesută din uitare neagră
ca vinul prea mult fermentat. Voci, voci
care trec prin spatiu si mereu se întreabă
de ce adevărata privire e cea a desteptării.
XLVI.
Este tot doliul sau uitarea care deja avansează
între mormintele albe, si care dezarmat
cu gesturi văduvite o lumină asează
lângă numele sterse pe nesimtite ? Copacii în vânt
se-nclină, e seară, dar sub sticlă
nemiscate ard lămpile fără să se stingă.
O pasăre în noapte vine să bea dintr-un mormânt
apoi îsi cântă în uitare tristetea,
apoi îsi ia zborul, apoi dispare. Si vine noaptea.
XLVII.
Să asculti întreaga noapte marea
ca pe vremea copilăriei, si rumoarea ei îndelungată
de vânt si ceată usoară, val după val.
Apoi dimineata, când lumina-si impune
rapid mâinile de foc pe unde
la trecera păsărilor fidele, e suficient să mergi
pe drumul rondului pentru ca deodată
memoria să înceteze. Cuvintele de noapte
si toate vorbele vopsite de zi: o singură, aceeasi voce.
XLIX.
Fructe nocturne ale timpului pe arborele suferintei,
cu crengile suspendate care păreti alte astre
celeste care dormiti peste necazurile noastre,
fructele umbrei, ale sângelui, vegheati, vegheati acest corp,
vegheati aceste mâini crăpate de truda zilelor,
o, sfere, o, nuditate printre ramurile întunecate,
fructe fraterne, paznici ai acestui ultim somn,
purtători ai cunoasterii totale, voi fructe rare de răbdare
care ne dormiti moartea si vă coaceti în lipsa noastră.
L.
Deodată se făcu seară pe acest drum de tară
pe care mă aventuram, iar lumina
prea grea apăsa grânele din jur.
Si pretutindeni în cutremurul lumii auzeam
vocea nebuniei amare care pândea
sărăcia mea rătăcitoare.
Vai, îmi întind urechea si caut să-ti ascult
vocea care acum în văile celeilalte lumi
rătăceste foarte încet si poate se pierde.
(apud Jean Orizet, op. cit., p. 321/323)
Poemul festinului celest
(fragment)
Hotul de apă care aleargă de-a lungul desertului,
urmărit de cai uriasi ai uitării,
se ascunde-n morminte pline de-un întuneric secret,
trezeste răbdarea lămpilor stinse,
îsi depune povara-i de argilă pe sol.
Reânvie în el cuvinte pe buzele uscate,
botează cu setea sa osemintele străbune
peste care a suflat focul mâniei,
străvechiul foc din Hades. Murmură
în liniste fără ecou o rugă
pentru mii de guri însetate, un sortilegiu,
iar din apă se ridică o lumină în adâncul urcioarelor.
Prezentare si traduceri de Claudia PINTESCU