Sorin LUCACI
s-a trezit într-o dimineată si-a plecat
într-o dimineată s-a trezit si-a pus cizmele negre de gumă
că asa se zice pe la noi la cauciuc si-a plecat în spatele casei în grădină
si-a scos inima din piept si-a asezat-o pe o bucată de catifea rosie
într-o cutiută maronie din lemn de mahon
ia, zice, păstreaz-o pentru cînd n-oi mai fi
o să ai nevoie,
cum să am grijă de inima ta, îi zic,
mi-e frică, nu stiu, zău, nu stiu ce să fac cu ea
ei lasă că stii tu, îti imaginezi că e o cutie veche de bijuterii
plină de inele brătări si alte d-alea si cînd ai nevoie
tai o bucătică din inimă te duci cu ea la tîrg la jibou
o vinzi si mai ai pentru cîteva luni
te descurci tu, doar stii eu am o inimă mare
cînd treci din cînd în cînd pe langă biserica de pe deal
mai aprinzi si tu o lumînare pentru sufletul meu
cum să am grijă de inima ta, îi zic
mi-e frică, nu stiu, zău, nu stiu cum să mă port cu ea
lasă că te descurci tu, doar te-am învătat bine
apoi a plecat
s-a întors după o vreme cu prosoape, vase, căni, icoane mari de-o palmă
si ce mai era de împărtit asa cum se obisnuieste pe la noi
avea lacrimi în ochi dar se tinea tare
de ce tragi tu să pleci asa devreme, îi zic
la noi acum au înflorit merii se tocmesc cosasii
carele cu fîn vor coborî scîrtîind pe ulite
de ce tragi să pleci asa devreme
sezi blînd, îmi zice, nu plec amu’
da' omu' trebuie sa fie pregătit
au trecut cîteva luni bune de atunci
s-a dus saracu’
în fata mea pe masa scorojită acoperită de o musama veche
stă cutia maronie din lemn de mahon
iau cutia sub brat si plec
afară e zăpuseală mi se pune un nod în gît si înghit cu greu saliva
mi se umezesc ochii de lacrimi dar merg mai departe
la jibou e tîrg mare azi
în patria mea poetii mor înainte de vreme
în patria mea poetii mor prea devreme
cu mult înainte de vreme
mor putin cîte putin pînă li se scurge tot sîngele din poezie
pînă rămîne poezia ca o supă searbădă
nici n-apucă să-si mănînce amărîta de pensioară
si-ntr-o zi li se cuibăreste nepoftită moartea în piept sau în burtă
ca un cîine zgribulit sub streasina casei
si asa tam-nesam începe să crească
si creste proasta creste ca un aluat dospind
pînă se face una cu pămîntul pînă se face tină
si nu vrea în ruptul capului să plece scîrba dracului
si ne rugăm doar doar o pleca si o otrăvim în fiecare dimineată
putin cîte putin îi strecurăm picături letale în ceasca de cafea
doar doar o pleca
si mergem la vraci la babe la tigănci ghicitoare facem descîntece dăm în bobi
dar ea nu si nu
încăpătînata stă ascunsă ca o căpusă în blana ciobănescului
ca un chirias betiv într-o garsonieră sordidă
fără geamuri fără usi fără dusumea fără angarale plătite
în fată doar cu o sticlă de vodcă pe jumătate goală
stă si asteaptă a doua venire a lui Hristos
în patria mea poetii nu au ce căuta
doar cotofenele si pelicanii îsi găsesc un loc mai bun
mai jos spre lunca dunării
îsi vor face o altă patrie doar a lor
o patrie a poetilor undeva mai la nord
în patria mea poetii îsi amanetează iluziile cărtile iubitele
îsi amanetează degetele si ajung doar de-si
povestesc poemele unor necunoscuti la vreo nuntă sau înmormîntare
în tara mea nimeni nu-si plînge poetii
în tara mea de fapt nu mai plînge nimeni
doar vreo bătrînă trecînd prin cimitir îsi înclina capul într-o parte
si-n alta si printre lacrimi suspină „maică da’ tînăr s-a dus”
în patria mea nimeni nu-si plînge poetii
în tara mea lebedele au inimi de portelan
si gîturi de mucava îmbrăcate în mătase neagră
vulpile au picioare de sticlă colorotă
si berzele aripi de tinichea
în tara mea dumnezeu îsi iubeste poetii mai mult decît în alte părti
ca un tată binevoitor îi strînge pe toti lîngă el
si le povesteste despre mîntuire
despre mîntuirea prin artă
în patria mea poetii mor înainte de vreme