Constantin MĂNUTĂ
Raiul din pământ
Cum as putea să mă gândesc la ceruri
Când nu ti-am dat livezile promise;
Zac în clepsidră timpului...mă nărui
Si nu mai pot muri pe manuscrise...
Azi îti ofer doar trupul meu drept casă
Si-mi pare-n vise că devine stea;
Soarele caută în văzduh mireasă
Si-n cer mă-ngrop cu toată viata mea...
Atunci mă-ntreb de ce atât mă dărui?
Gâlceavă-n trupuri, în plecări diurne;
Mi-i ochiul strugure, mugurele-i ceru-i
Sfera în care nu mai poti pătrunde?
Asa mi-i trupul vrajbă într-o undă
Sobor de îngeri, irizări de vânt;
Lacrima curată a stelei mă inundă
Să nu încap în raiul din pământ...
Luminează spinul...
Că nu e drum în soare să apuci;
Nu mai e toamnă, pasărea să zboare
Cu sufletul ca umbra dintre nuci...
Cine a spus pomului că-i om
Cine e munte, care e deal sau vale?
Nu este clipă fără de atom,
De sub zăpezi răsună numai jale!
Mai e în lume-un dram de omenie?
Ecuatorul va migra spre Pol;
Trece o stea prin gânduri, străvezie,
Un trup de fată a căzut în gol...
Pe unde stă poetu-i numai dor,
Nimeni nu-i poate bănui destinul;
De mii de ani sopteste un izvor
În loc de undă izvorăste spinul!
Floare de sticlă, viu îti e siliciul,
Cum ai făcut de ti-a-nflorit nisipul?
Am certitudinea că as ciopli cu briciul
Si-as reusi să îmi descopăr chipul...
Ca într-o oglindă tu îmi faci lumină,
Peste umăr iarăsi mă privesti în veci;
Umbra care asază-n geamuri o rugină
Este însusi colbul unor clipe reci...
Clipe ce din ceruri soarele născu
Chiar de-am locui-n zările senine;
Sufletul de floare ce a fost devine
Dacă astăzi timpul ne mai spune: Nu!
Floare de sticlă, înfloresti si tai
Cioburile sparte dintr-un trai amar;
Tot mai adânc, mai cald si tot mai rar,
Esti minunea dulce-a umbrei unui rai!
Nu mă chinui, cuiele nu-nvie,
Eu cioplesc cu briciul rană într-o clipă;
Timpu-mi bate-n gene,timpul mă sfâsie
Si în loc să taie, briciu-n ceruri tipă!
Sunt astăzi mai strein ca niciodată
Nici mie însumi nu-mi mai apartin
Chiar dacă-mi doarme între gene-o fată
Din tot ce am trăit, ca din zăpadă,
Doar înghetate, umbrele mai vin.
O stea în somn mă caută si geme...
Pe frunza plopului, ce-n mine-l am,
S-a-ntunecat de tot si curge vreme,
Timp care însusi de sfârsit, se teme,
Se rupe-n mine plopul, ram cu ram...
Lăsati-mi barem lutul ce se suie,
Lichefiat, în mine ca-ntr-o formă;
Doresc să-i fiu olarul ce-l transformă
Si-l smăltuie cu fumul din cătuie
Învesnicindu-i forta lui, enormă.