Constantin MĂNUTĂ
SUFERINTĂ
Prea mult am suferit în viată
Sub masca lumii, sfidător e timpul;
Argintu-si caută lumina-n ceată
Eu să-mi plec în permanentă chipul?
Se frâng în zboruri cosmice lăstunii
Un fluture se zbate în decor;
Întepenit e vechiul corn al lunii
Cum as putea de sete să mai zbor?
În vegetatii vremurile tipă
Visează ziua camera de scris;
Într-o culoare-i frântă o aripă
Cât cer am pus în sufletul din vis?
Prea mult am suferit în viată
Ignorantei lumii i-am dat vamă;
Am navigat pe mările de ceată
Steaua mea iubirea o destramă?
ÎNTREBARE
Nu mai există întrebări pe lume
Mă-ntreb: Ce s-a întâmplat cu tine?
Îngândurat în seară soarele apune
A curs rugină multă pe albine?
Măcar o oră să mai revii în slavă
Mi-i gândul clar în zboruri imature;
Nu mai pot merge, inima-i bolnavă
Cine ar dori iar dragostea să-mi fure?
Cum a fost vremea? Îti aduci aminte?
În spatii vaste s-a creat un soare;
Eu te-am văzut în lucrurile sfinte
Într-o tulpină a crinului de mare…
Nu mai există întrebări pe lume?
A curs rugină multă de la soare;
Peste întinderi s-a făcut cărbune
Nu-mi răspunde nimeni la întrebare?
ÎNTOTDEAUNA
Întotdeauna am crezut că-i bine
Să nu-mi întorni iubirea la apus;
Ochii mei în zările senine
Să fie-n soare, o gândire-n plus?
Asa-am crezut în păsări călătoare
Din zborul lor mi-am făurit un tel;
Dar curios…că soarele mă doare
Si nu mai pot să mă-nteleg cu el…
De vină-s fratii rătăciti pe-acasă
Purtând în brate flori de busuioc;
Mie mi-a rămas pe fată o grimasă
Un con de umbră, pe un trunchi de foc…
Întotdeauna m-am gândit că-i bine
Să fiu ideea lumii întelepte;
Iar a înnoptat si n-am văzut că vine
Pasărea din ceruri fără aripi drepte?