Din cauză că poezia chineză modernă si contemporană este destul de putin
cunoscută în afara granitelor Chinei (traducerile sînt încă
putine si apar sporadic) s-a spus adesea că totul fusese stabilit pînă
în timpul dinastiei T’ang (prin poeti ca Du Fu, Li Po, Wang Wei
sau, pentru T’ang de mijloc, Po Chu-Yi, pentru T’ang tîrzie – pesimistul
Li Shang Yin), după care a urmat un lungă perioadă de decădere sau/ si epigonism
(altii sustin că apogeul poetic ar fi fost în timpul dinastiei Song/
Sung - poeti reprezentativi Liu Yong, Su Shi, Li Ching Chao, Xin Chi
Ji). Că în afara formelor clasice de poezie chineză (sî, fu,
yue-fu/ yueh fu – din epoca Han, tî , ciu s.a.m.d.) au mai fost doar
imitatii sau încercări fără sorti de izbîndă. Si, stiut fiind
faptul că poezia chineză este tributară unor particularităti ale scrierii
(care, nefiind tocmai „neutră” precum alfabetele occidentale, efectul poetic
fiind scontat/ obtinut si pe cale grafică) si vorbirii (caracterul politonal
al limbii chineze ), unii au spus că după introducerea scrierii moderne
totul s-a prăbusit. A rămas China Continentul spiritual, cum îsi numeau
tara cu mîndrie mandarinii, si după ce era comunistă (ne amintim de
ravagiile asa-zisei revolutii culturale) a căzut ca o molimă peste traditii,
peste tot ce însemna viata pe aceste meleaguri?
În China dinastică poezia era una dintre ocupatiile cele mai nobile,
artistii/ literatii avînd o pozitie importantă în societatea
chineză , fiind practicată numai de cei mai educati, cerînd cunostinte
multiple, avînd în vedere complexitatea scrierii, gramaticii,
sintaxei limbii chineze. Poezia era apanajul elitelor, dar si a birocratilor,
poate si pentru a limita pătrunderea (poate sistemul mandarinal a contribuit
la asta) la guvernare a maselor inculte. În timpul Dinastiei Manciuriene
creatia literară a ajuns la cele mai joase cote. Specialistii cred că după
fondarea Republicii (1911) se poate vorbi si de o nouă crestere, sub
influenta puternică a curentelor din afară, europene în special , dar
si de un trend modernist puternic. Între trăsăturile acestui „curent”
s-a vorbit si despre o rupere de vechile traditii, dar si despre o adaptare
a lor la noile idei, ducîndu-se o luptă între tendintele revolutionare
(erau anii de început ai Miscării noii culturi, de exemplu) si cele
traditionaliste sau pro-occidentale/pro- americane.
Pentru a întelege mai bine ce înseamnă Taiwan (si din punct de
vedere cultural) este necesară scurtă schitare a unui tablou social-istoric
si literar/ cultural, cît de sumar, pornind de la opozitia, considerată
la un moment dat ireconciliabilă, între punctul de vedere al oficialitătilor
Republicii China si a Republicii Populare China, cunoscută (din acest motiv
voi căuta să exprim cu precădere ideile adeptilor pozitiei Taiwanului, mai
putin cunoscute):
1911 - După Revolutia din 10 octombrie de la Wuchang s-a sfîrsit cu
dinastia Manchu si, de fapt, cu sistemul dinastic chinez, instaurîndu-se
republica în China. 1911-1916: apar sciziuni în partidul Kuomintang
(partidul KMT). După primul război mondial, prevederile Tratatului de la
Versailles nasc multe resentimente în societatea chineză. 1917-1923:
Noua miscare intelectuală (cunoscută mai ales ca Miscarea de la 4 Mai 1919).
1916-1927: Război intern, fractionarea Republicii China, moartea lui Sun
Yat-sen în 1925. 1928-1949: guvernarea KMT, condus de Chiang Kai-shek;
lupta contra comunismului. 1937: al doilea război sino-japonez (primul -
1894-1895). 1939-1945: al doilea război mondial – pentru China a avut alte
semnificatii decît în Europa. 1945-1949: Războiul civil chinez
între adeptii Partidului Comunist Chinez (PCC) si ai KMT - victoria
comunistilor 1 octombrie 1949. 1949: Mao Zedong conducătorul PCC. 1949: Chiang
fuge în Taiwan. 1949 pînă azi KMT conduce în Taiwan, pozitie
anti-chineză. 1949 pînă azi: PCC conduce în China.
Fuga de comunism a generat un adevărat exod către Taiwan (nume oficial: Republica
China ) în 1949.
Între 1917-1923 se dezvoltă Miscarea Intelectualilor, cunoscută mai
ales ca Miscarea de la 4 Mai 1919. Au urmat o serie de evenimente; mentionăm:
Chen Tu-hsiu fondează revista New Youth/ Tineretul – sustinînd ideea
superioritătii democratiei, stiintei si modului de a fi occidental
fată cu conservatorismul confucianismului. Literatii discutau despre folosirea
limbajului vernacular pai-hua sau a limbajului clasic, străvechiul wen yan.
În 1917 Hu Shih (1891-1962) sustine folosirea pai-hua si înlocuirea
totală a wen yan. Hu Shi a publicat, în 1917, o poezie cu totul diferită
si, mai mult, o listă cu opt linii directoare (printre care: nu imitati pe
antici, nu folositi expresiile si cuvintele colocviale, eliberati-vă de clisee
s.a.m.d.), care au constituit un veritabil manifest poetic. În această
perioadă apare în China o revistă importantă - Noua linie. Din obiectivele/
problemele vizate de Miscarea de la 4 Mai: o evaluare critică a mostenirii
chineze fată cu ideile noi din Vest; o miscare radicală de smulgere/ salvare
a Chinei din plasa confucianismului conservator, care a făcut-o vulnerabilă,
slabă, incapabilă practic să asimileze noul, fapt demonstrat, se sustinea,
în modul în care suportase asalturile vestului asupra drepturilor
Chinei în timpul dinastiei Ching; nevoia de a studia Vestul, de a prelua
ce era bun pentru a întări China; nevoia de schimbare se manifestă,
după multi, începînd cu literatura.
Are loc ceea ce în istorie este cunoscut ca Incidentul de la 4 mai
1919: pornind de la un protest împotriva prevederii Tratatului de la
Versailles care oferea Shangtung-ul japonezilor; totul a degenerat într-o
revoltă de proportii nationale împotriva imperialismului, conservato-rismului
si vechiului.
În China acelor vremuri poezia modernă (care a influentat, ulterior
si prin emigratie, peisajul literar taiwanez) era percepută oricum avînd
mari diferente fată de poezia T’ang, trebuia să fie scrisă în limbaj
vernacular, fără restrictii legate de tehnica veche a catrenului, ritm, rimă,
mod de versificare. În general, teoria literară consideră că au fost
străbătute mai multe etape: 1. multi poeti au studiat peste granite, fiind
influentati de literatura occidentală (poeti reprezentativi: Kuo Mo-jo (romantic,
accente pasionale), Xu Zhimo si Wen Yi-duo (adepti ai tehnicilor/ temelor
occidentale), Lin Jinfa (adept al simbolismului, chiar exagerînd) Bing
Xin (poezia ei este puternic influentată stilistic/ tematic de Tagore). 2.
înainte de 1937, de al doilea război sino-japonez: se scria poezie
patriotică, anti-japoneză, cu tentă optimistă (reprezentanti: Tsang Kejia,
Ai Qing, He Qifang). 3. 1937-49, în timpul războiului: la modă erau
poemele anti-japoneze (reprezentanti: Tian Jian, Yuan Shui-pai, Li Ji).
Taiwan este pentru multi, si datorită presiunilor Chinei, relatiilor ei cu
regimul de pe insule ) o cvasi-necunoscută, imaginea pendulînd undeva
între un tărîm al produselor de tot felul aruncate pe piata occidentală
si tară care se occidentalizează. Pentru locuitorii Taiwanului timpul a însemnat
si re-conturarea imaginii Chinei continentale – unde trăiesc familiile originare.
În Introducere la China, China G. Droogenbroodt subliniază că multi
tineri artisti care cunosc China Continentală mai ales din creatiile lirice
ale vechilor maestri sau din tablouri o consideră un fel de paradis pierdut
(fie si temporar).
A separa total din punct de vedere cultural Taiwan de China ar fi un demers
absurd, dar acest aspect trebuie discutat cu atentie, înteles. Sigur,
pentru cei care născuti în China totul este diferit fată de cei care
au văzut lumina zilei în Taiwan.
Viata literară taiwaneză este activă – există societăti culturale/ literare
ca: Orizontul (printre co-organizatori: Hsu Hsu-Chih), tineri care fac studii
în America sau Europa vin cu altă viziune (Dominic Cheung/ Chang Ts’o,
Hsi Muren, născut în Mongolia s.a.m.d. sau valul novator - Xu
Huizhi, Hong Hong, Chen Kehua, Luo Zhicheng, Yang Mu, Luo Fu, Luo Ying, Liu
Kexiang, Ling Yu, Wu Sheng, Li Jinwen, Monaneng, Walis Nokan, Jian Zhengzhen,
Chen Li, Hsia Yu, Shang Qin, Du Shisan). Se vorbeste despre mai multe tendinte
în literatura din această zonă – hibridizare – acceptarea unei mixturi
între valorile occidentale si cele locale si indigenizare (cu accent
pe traditii, re-descoperirea si re-valorizarea lor (Wong Lisa Lai-Ming ),
dihotomia (ca si în China continentală) dintre vechi si nou dar si
indigen si străin. Oricum, majoritatea criticilor consideră că în Taiwan
interferenta stilurilor si diferentierea lor în operele literare nu
sînt tendinte opozitorii. Altii se întrebă cum va rezista poezia
într-o societate în care la mare pret este elita high-tech sau
care sînt, de fapt, diferentele (nu doar ideologice) dintre China si
Taiwan si cît de mare este ruptura (si) în literatură, cum pot
supravietui expresiile pline de culoare din dialectul local (poate poezia
strict nativă, supravietui – există si un curent al nativistilor),
În general, putem vorbi despre poezia taiwaneză ca despre una originală,
îndrăzneată, mereu aplecată si spre nou, amestecînd într-o
manieră proprie valorile indigene cu ale imigrantilor din China clasică,
dar si influentele dinspre Europa postmodernă, Japonia si SUA. Nu trebuie
uitat că azi, unii dintre cei mai importanti (unii spun cei mai cunoscuti)
poeti de limbă chineză sînt din Taiwan. Evolutia literaturii moderne
în Taiwan este o ilustrare interesantă a faptului cum, din multe puncte
de vedere, în domeniul cultural periferia s-a transformat din frontieră-limitativă
într-un teritoriu cosmopolit unde experimentele/ amestecurile se întrepătrunde
în mod firesc, imigratia conducînd la o cultură variată, cu ramificatii/
interdependente internationale multiple.
S-a spus si că poezia din Taiwan de după 1949, pentru o bună perioadă de
vreme (si fenomenul nu poate fi socotit încheiat) ajungem inevitabil
la înlăntuirile de poeme/ secvente de poem (zushi) – de fapt un lant
de poeme care sînt prezentate ca un întreg, poate si în
opozitie cu poemele chineze clasice, traditionale. Desigur, nu este singura
linie adoptată, dar prin poetii care au adoptat-o este una importantă. S-a
vorbit si că acest tip, considerat modern, o bună bucată de vreme, apărea
că o manieră proprie poetilor taiwanezi de a-si exprima identitatea, ideile
. De pildă Luo Fu, Yang Mu sau, în prima carte de poeme a lui Luo Qing,
Chi Xigua de Fangfa (Ways of Eating Watermelon, 1972), 13 asemenea secvente
ocupă mai bine de jumătate din paginile volumului. Criticul si poetul Yu
Guangzhong scria că Luo Qing a adoptat parte din tehnicile lui Wallace Stevens
, ceea ce i-a oferit noi posibilităti de a face legătura dintre poezia clasică
chineză si cea vestică. Cei care cunosc Taiwanul spun că nici o perioadă
de după 1949 nu poate concura cu anii ’80 (vîrsta de aur a poeziei
taiwaneze este considerată între 1960 si 1980). În cîtiva
ani o sumă e evenimente au fost resimtite din plin pe insulă, unele cu efecte
dramatice: cometa lui Halley (1985) – stiută fiind sensibilitatea chinezilor
la fenomenele ceresti/ astrale –, abrogarea legii martiale (1987), ridicarea
restrictiilor care priveau partidele politice si presa, moartea lui Chiang
Ching-kuo (1988), posibilitatea de a-si vizita rudele de pe Continent, masacrul
din piata Tiananmen, 4 iunie 1989, căderea regimurilor comuniste din Europa,
1989 – resimtită puternic în China si Taiwan, dezacordurile dintre
factiunile KMT, invazia Kuweitului de către Irak, reunificarea Germaniei
(1990), nemaiîntîlnitele vîrfuri ale graficului speculatiilor
la Bursă (1989-1990).
Toate acestea, firesc, au influentat, într-o măsură mai mare sau mai
mică, si creatia poetilor taiwanezi, temele abordate s.a.m.d. În primul
rînd se poate vorbi despre o scădere a interesului pentru poezie si
din punctul de al creatorilor, dar si al cititorilor – care poate sau nu
să fie interpretată în legătură cu evenimentele mentionate (unii consideră
că este vorba, printre altele, si despre importanta crescîndă a societătii
high tech). Multi creatori s-au orientat spre domenii ca: SF, eseistică,
critică literară, texte pentru divertisment, pentru cîntece, jurnalism,
teatru. Au scăzut si oportunitătile de a publica un volum de poezie, unele
societăti de poezie si-a întrerupt (temporar/ de tot) activitatea.
În 1985 (an în care, după o statistică cca. 1000 de poeti
au publicat 48.000 de poeme, cca jumătate avînd numai un poem) în
Taiwan existau 15 suplimente literare, 13 reviste literare, 19 reviste de
poezie. După 1990 au continuat problemele, dar revistele mai vechi Creative
Century, Blue Star, Modern Poetry, Vineyard, Autumn Tide, Straw Hat, Ocean
aveau manageri mai tineri acum, cu alte idei, pe cînd reviste mai noi,
care în anii ’85 erau active (Grass Roots, Master Grasp, Poetry Lover,
Luocheng, Grassland, South Wind, Wuling au dispărut sau apar mai rar. Alte
reviste/ societăti de poezie mai tinere (Mandala, New Continent, Four Dimensions,
Horizon, Firewood, Wind-Cloud Convergence etc.) functionează mai ales cu
pauze si au membri care activează la mai multe dintre ele, colaboratori care
scriu la mai multe dintre ele. Tinerii care bat la portile poeziei aleg să
frecventeze în acelasi timp mai multe societăti poetice – în
trecut existau linii clare care separau directiile pe care activau societătile/
revistele de poezie. Una dintre cele mai active tinere societăti de poezie
din anii ’90 era New Continent, publicatiile ei fiind renumite pentru maniera
în care sprijineau poetii tineri si foarte tineri.