TINERI AUTORI
Matus Adrian GHEORGHE
jeanne
jeanne,
îmi însir teama pentru vertebrele tale (mi-ai spus că-ti
pîrîie coloana de atîta stat pe pînza pariziană)
scaunul pe care stai-cimitir al pozitiilor nepictate
îmi închipui că timp de optzeci de ani ai stat în acelasi loc în aceeasi casă în aceeasi cameră sorbind din
aceeasi cească de cafea ce nu se mai termina
am visat cum viermii stăteau la coadă- desigur, îsi doreau portia din carnea ta ce nu mai putrezea –
nu stiau că esti o imagine si le-ai spus smechereste că vei plăti un festin la montparnasse în cimitir.
te-am găsit încovoiată într-un tablou al marilor muzee
cîrduri curioase de vizitatori ce-si curgeau aparatele dorind mii de instantanee
pînă cînd
pînă cînd te-ai coborît din ramă
oamenii din muzeu se holbau
la tine
le era speranta
si totusi credeau că e o farsă grosolană a institutiilor culturale, ca să mai atragă clientelă –
recunosc, si eu te vedeam la început ca un desen animat, o hologramă care-si va astepta
aplauzele pentru un spectacol reusit
nu stiam cum să reactionez (în ghidul turistic nu scrie ce să faci dacă un personaj prinde viată)
m-am pitit într-un colt pentru că albul hainei tale se dilata într-o veselie fără precedent
– explozie solară de-a dreptul –
chinezii fugeau/ se ascundeau după tablourile de monet
ai venit înspre ciudatul de mine, ce privea ametit
o human child
*
mi s-au tăiat coordonatele cu lumea
mi-ai oferit culorile părului tău peste nuante severe de alb
sunet sec iesea din gura mea, sunet de lebădă
miroseam zgomotele culorilor înalte si reci
microgranule de nisip mi se însirau pe retina adormită
muream, dacă ochii tăi mai aveau culorile date de modigliani
* *
m-au scăpat din grămada de pete, au venit muzeografi, istorici de artă ce-mi vorbeau de concepte, de alte
minuni academice et.co.
pe coridoarele spitalului vedeam că pe coltul unghiei aveam o nuantă de rosu
în ochi, mai rămăsese putin albastru, pentru că am văzut si sufletul
Motto: „Nu trebuie să spui niciodată nimănui nimic. Cum spui, cum începe să ti se facă dor de toti”.
iar în buzunar, căstile de la telefon si un ghid cu o împărăteasă ratională si cuminte.
ciudat, cei de la ambulantă mi-au spus că m-au salvat de la înec
ca si pe copiii din mitologiile irlandeze, ce fugeau după zîne verzi, mi-am spus încet, ca să nu mă ducă la
balamuc.
de atîta uscat ai coborît
ai coborît din stepele uscate ale Rusiei
picioarele-ti erau de praf
uscate
ti s-au uzat tălpile de la atîta dans frenetic cu
soldatii ce fumează tigări ieftine din tutun
uscat ti-era si zîmbetul, aveai purulente ca si aurolacii în jurul gurii
de atîta uscat ai uitat de apă
ti-ai dezvoltat un ciudat alambic în interiorul corpului tău
îti răsuna corpul a tablă cînd veneai de pe muntele pietruit
de atîta uscat ai uitat de toate ploile
de prognoze si de agriculturi, de cules castraveti si rosii si ceapă si pepene
cînd te-am văzut prima oară am crezut că văd un copac ce se miscă de ici, de colo, cu o viteză
fantasmagorică
mai aveai din ciudatele apucături (neamul te-a trădat)
cîinii ce te urmăreau se topeau la un moment dat cu piciorul tău
îsi scoteau frumos pielea
chiar dacă ne-am certat într-o seară pe tema asta
atunci cînd nu ai recunoscut că urăsti apa
că urăsti alcoolul urina sucul de portocale benzina acidul sulfuric serul fiziologic
te-au intoxicat cu veninul ăsta rosu
ti-ai înfipt scîrbosul picior în pragul tuturor naivilor- muncitorii te-au crezut, te-au tîrît prin tufisuri
le-ai zîmbit,
rînd pe rînd
rînd pe rînd, băieti, asa nu se mai poate
tovarăsi, komrad
uneori Saturn devine o mică felină
m-a trezit pe la ora nouă un mieunat
ce părea să spargă peretii celor trei camere ce oricum erau mîncati
sfîsiati de igrasie
în curte mă astepta un picior de pisică
(fără nimic în jurul lui)
carbonizat lîngă uscatul asfalt de vară
înspre beciul din curte se însirau viscerele săracului animal
Motto: „Nu trebuie să spui niciodată nimănui nimic. Cum spui, cum începe să ti se facă dor de toti”.
ochii erau însirati lîngă muscata pălită
lîngă furtunul cu care udam seara grădina se asterneau matele întinse
pisicile vecinilor s-au adunat au venit s-au înghesuit unele peste altele
unele îsi învîrteau mustătile a silă, altele veniseră doar pentru circ
pentru a rîde un pic
totusi, lăbuta de pisoi nu era un fapt tocmai de neglijat.
s-au adunat motanii bătrîni, s-au bătut între ei, s-au desfigurat,
au mai tăiat o pisică pentru a reconstitui scena (si, nu le-a reusit)
mi-au mai cerut o pisică, am zis că nu am de unde să-le-o dau
(între timp descopeream macabra solutie)
lăbuta de pisoi nu era un fapt tocmai de neglijat.
absenta corpului a dat-o de gol
pe pisica-mamă ce stătea sătulă la soare si se lingea pe bot.
într-o zi am murit
dezbracă-ti pielea
cea ciuruită de gloante, coase-ti repede
ce a mai rămas din bolnavul tegument –
ia din peticele bunicilor-îmi pun ochelarii grosi din cutia de metal
adună-ti repede carnea ce a mai rămas împrăstiată pe pereti
sper să nu răcesti.
sînt zece grade afară si vîntul uneori îngheată si gîndul mut.
ti-a trebuit să te gîndesti la moarte în fiecare zi
ti-ai legat moartea de coaste, ai umblat cu ea de mînă
în căsti asta ascultai, în metrou, pe peron, te-ai spălat cu ea pe cap
noaptea, te înveleai în propriile stafii ale lumii
încet si mie mi-a mîncat dintii, credeam că erau carii
am crezut că e început de otită cînd n-am mai auzit
pe urmă, doctorul a spus că e o răceală mai serioasă
am stat la pat, mi-am pierdut vocea, rîdeau cei cu care stăteam;
aveam voce de fetită, pe urmă de copil.
era cancer, mi-a mîncat ficatul, inima-asteptam să-mi roadă genunchii
să-mi rupă fîsii oasele.
gata, ti-e frig
ia si tu o haină, să te încălzesti, mergem la un ceai.
Premiul „Mihai Ursachi” al revistei „Poezia” la Festivalul-concurs „Costache Conachi”, editia a XX-a, Tecuci, 2012