Emilian MIREA
cafeaua de dimineată
preparai cafeaua de dimineată
si neglijeul tău transparent lăsa vederii minunătii carnale
nu ai fost niciodată constientă de comorile tale trupesti
pentru care orice bărbat si-ar pierde mintile –
si cine poate spune că eu nu mi le-am pierdut?!...
orgolios din fire cum sunt nu recunosc că te iubesc
nu recunosc că fără tine as fi o frunză îngălbenită
nu recunosc că tu esti pansamentul meu pentru singurătate
definitia fiintei mele neghioabe
uneori gresesti cafeaua prea dulce
parcă pentru a masca amărăciunea zilei care urmează
parcă pentru a-mi spune că sânii tăi tresaltă la gândul
atingerilor mele
care nu vin totdeauna la timp
si de fapt te iubesc până la ameteală
uneori plec de acasă epuizat
clatinându-mă ca în betie
si trec printre oameni cum as trece printre lujere de trestie
nevorbitoare
pentru că nu mai aud nimic împrejur
si pentru că existenta ta mă striveste ca pe un vierme
între copertile unei Biblii vechi
existenta pusă la index
dacă omida devine fluture
dacă lutul devine cărămidă si oală de gătit
dacă tu devii tot mai femeie cu fiecare zi
cu fiecare noapte de dragoste dementială
cu fiecare revolutie hormonală
înseamnă că si eu pot deveni altceva
mereu altceva…
acum vreau numai să remarc că evoluez
către ceva încă nedefinit
vreau să remarc că astăzi lumina parcă vibrează altfel
sânii tăi parcă sunt mai săltati
si mă pregătesc de plecare la slujbă
si niciodată nu stiu dacă mă mai întorc teafăr
din jungla asta de afară
care mi-a pus sufletul în ghips si existenta la index
poate singur
mai respiră cineva odată cu mine
pe aceeasi pernă
este la fel de singur si de trist
poate că scrie si el –
nu l-am întrebat
poate că odată vom semna împreună
pe coperta unei cărti
asa cum semnăm împreună
cu respiratia
pe relieful fiecărei nopti
acum în somn
cu o mână ridicată
el desenează
în întuneric
o călătorie parcă a sângelui meu
domnisoara cu trandafiri
iesisem la plimbare cu domnisoara cu trandafiri
si îi spuneam – stai lângă mine aproape
să simt cum se înnoadă sângele si cum nechează
caii în paradis
eu am o pălărie pe care n-o port
tie ti-ar sta foarte bine cu ea
ti-ar de un aer de sălbatică
de îngrijitoare de cai
mint acum
mă străduiesc să-ti spun cuvinte frumoase
si tandre
iar tu plângi cu lacrimi mari
ca niste cruci