Victor MUNTEANU
GATA
Nimeni nu mai are nevoie de tine.
Nu te mai obligă nimeni să scrii
nici să trăiesti.
De-acum poti să-ti pui viata în cui.
Chirias al unei singure nopti
astepti în patul de reanimare.
În gînd
un porumbel îti ciuguleste din palme.
Cu sau fără tine
zorii vor vorbi tot în aceeasi limbă a mierlei
trenul va sosi pentru toti din aceeasi directie.
Nu mai e nimic de adăugat
doar poate
un semn cu măna
o paranteză discretă
în care
să te iscălesti
cu tot ceea ce nu-ti amintesti.
POPAS LA UMBRA CUVÎNTULUI
Ai crezut că te ai doar pe tine
că te stii si te chemi
si îti esti adăpost la furtună.
Dar tu n-ai fost niciodată al tău!
Nu există tu însuti, nici eul lăuntric,
cine vorbeste în limba sinelui
în limba stîncii vorbeste!
Tu nu vezi cum timpul iese din forma ce-o duce
doar pentru a gusta din bucuria durerii de cruce?
NU MAI E TIMP
A venit vremea să intru în glasul poporului meu
să-l scol din strămosi cu tot cu istorie
să-l trag din uitare în bătaie de clopot -
din răbdarea lui
să-si dea doctoratul puternicii lumii.
Nu mai semnez nici un tratat de pace cu orînduirea de azi.
Fără cai si merinde, fără steag si ostasi,
a venit vremea să iau cu asalt singur
Crucea Golgotei.
INTERIORITATE
Stau neclintit, în afară de nume si sens
stau fără de început ca si cum
de la mine pleacă tot ce se înmulteste să piară.
Stau neclintit în unimea necoruptă de nici un adaos,
nemiscat de număr si în miezul tăcerii
în afara sinelui si dincolo de orice cîtime -
fată de mine nu se poate duce
nici măcar o singură paralelă.
Stau neclintit si neîmpărtit de nici o miscare.
DOAMNE MILUIESTE!
Nesfîrsit e cuvîntul ce sapă tunele în suflet -
străine de mine chemările la care răspund.
Si octombrie din arsita rece a mintii
ce mînă herghelia tristetii spre Sud
si tipătul clipei lărgind depărtările
si lini;tea asta pe care n-o mai pot stăpîni!
Descult prin desertul bunelor voastre intentii
am iesit în cămasa cuvintelor mele
să îndur asfintitul pînă la capăt.
PASTEL
Pelerinul stă pe butuc împărtind tăcerea la vrăbii
gîndurile îi navighează prin vinerea bătută în cuie
si el se odihneste la umbra cuvîntului bun.
Neclintit în văzduhul curat ca iubirea de semeni
un stejar se justifică în fata cătorva sute de ciori.
Cu vorba umblată din poartă în poartă
pelerinul îsi sterge fruntea cu o bucată de cer
si numai toamna îi trece prin suflet
si iese afară plină de datorii.