Ion PACHIA-TATOMIRESCU
Pe-o fată a cristalului-destin…
Constat – si-n aceste dimineti de gustar senin,
ce se ivesc după noptile cu lună plină –
c-aproape toată lumea din preajma mea
are incizat pe-o fată a cristalului-destin
un comportament deviat, cam ca de cobră regală
cu evantaiul cap-gîtului gata de-atac,
ori, mai autohton spus (de parc-as fi din Băile Herculane,
din calcaroasa fată a domului-creastă,
a casei-munte – oronim tîlmăcit de slavizantii popi
căpiati, în Domogled –, că mai toate
cuvîntătoarele din juru-mi, atunci cînd le asediezi
cu argumente, cu adevărul iesit
la suprafată după legea stelutelor
de untdelemn de la supa de aripi),
reactionează aidoma viperelor călcate pe coadă…
Însă-n astfel de zile si de nopti, mai ales,
iubito,
nu-ti zic absolut nimic despre semnul ortografic
al frazelor mele ca viperele, ori cum cobrele,
de pe lespezile-ncinse de soarele tău august,
însă te rog – de-afli vreun răspuns, în vreun ungher
stingher – să mi-l încredintezi fiului, în viitorul
nutrind doar o lebădă la fiecare
douăzeci si patru ianuarie…
Firele de wolfram între neuronii destinului…
Metafora mea clasică a iesit la pensie
încă din luna mierlei si a cireselor,
metafora mea supraetajată, paradoxist-holopoemică,
de-acum, e foarte activă: toată vara s-a copt
pe albul tărm al Mării Negre,
pe mozaicul bimilenar al valahului împărat-soare,
între cele cinci elemente, încît astăzi e o fecioară superbă,
cu un bronz de douăzeci si patru de carate –
si-încă, pe deasupra, ceva –, un bronz pe care nu vor sta niciodată
ciorile – ca pe statuia lui Lenin, în capitala de sud a Daciei,
în acea zi de-april’ 1989 – ce se doreau televizate si date
pe-un canal international, un bronz aburos,
pe-a cărui răcoroasă epidermă iute pot clocoti
arterele-i purpurii si vinetiu-săratele-i vene,
pînă la transformarea în cibernetic ecran
fluorescent, cu încetosare dinspre brumă,
ca să scriu eu, acum, cu degetul, pe el,
acest text nemuritor si celest-sticlos, ce-ntinde
firele de wolfram între neuronii destinului
distinsei mele receptoare,
distinsului meu cititor de răpciune…
Astă-vară, destinul…
Astă-vară, destinul a despărtit mierla de cîntec –
că-n răpciune,
destinul desparte chiar si culorile curcubeului,
aruncîndu-le la-ntîmplare pe dealuri
si pe toate reliefurile spiritului;
pentru că si destinul de iarnă
desparte ursul polar de sotia pinguinului;
pentru că si destinul de primăvară
se primeneste-n cele cinci elemente ale privelistii…
C-asa le e destinul din vremuiri adînci…
Rece de brumărel pentru-o frumoasă toamnă,
mirese galbene dansează-n pădurea cu lac
asemenea celor dintre lianele arcuite
peste peronul gării din Băile Herculane –
c-asa le e destinul din vremuiri adînci …
Si pe apa cerului, Dierna – azi Cerna –, mai dansează
fără întoarcere, niste chipuri de-ale mele,
din bătrînul Cogaion,
de parc-ar fi zâne-n cipici de velură…