TINERI AUTORI
Eduard Filip PALAGHIA
Dedublare-n teletext
Mă mir de mira din televizor,
Mă mir si de mireasa-nmiresmată,
Privesc uimit că nu e toată
Această-ncrâncenare de actor.
Transpir,
străpuns de mir
ca un fachir,
trezit din vesnicia lui de cuie,
râvnesc la câte o statuie,
ma mir si-atunci când mă desir
printre iluzii-nchise-n carne,
eu, măscăriciul ce-n lucarne
priveste-n juru-i ca un orb.
Dar nu-s doar orb,
învesmântat în roba
judecătorului cu glas de corb...
As trage lângă mine soba
Si ti-as strivi pe buze vorba...
Doar taci ! Vreau răsuflarea să ti-o sorb !
Parcurs interior
Am descoperit uimirea blândă,
Stările de veghe-n care-astept,
Comatoasele dureri de sept,
Stăvilare-n tot ce mă inundă.
Conectat la aparate reci,
Învelit în tuburi, ca-n matrice,
Simt doar stările propice,
Asteptărilor din care pleci.
Si-asezat pe pat, ca într-o friză,
Printre alti bolnavi, tăcând discret,
Îti împărtăsesc acest secret :
Numai tu stii să mă scoti din priză !
Semper plus ultra
Împins la viers de trupese domnite,
De domni si demoni azurii,
Conjur pe Daimon ! Fac si juruinte !
Îmi dărui sufletul pe poezii ...
Si apoi...le-nchin spre voi :
Ofrandă vie, din onomatopee mute,
Altită-n ac pe ii de soi,
Înfipte-n bucovine rupte ;
Croiesc intarsii-n irisi de pripas,
Sunt bun, sunt rău, sunt crud, sunt nătăflet,
Aghezmuit mă legăn ca pe vas,
Pe-o mare-albastru-voronet,
sunt căpcăun, miruns cu seu,
v-as bate când mi-e dor de mine ;
dar vă iubesc în felul meu,
când stând pe-un deal, când stând pe vine ...
Si, cum a spus cândva Măgarul,
Astept cu-nfrigurare ziua-n care,
Atunci când îi veti lua samarul,
Cu totii îi veti da o sărutare !
Lintoliu
Acum, când mi-a rămas doar Dumnezeu
si-ngenunchez, cu bratele-n pustie,
m-as dărui oricărui Zeu
ce-ar înscena din mine o magie.
Să strângă toate brumele din tine
si-apoi să le transforme-n rouă,
să ti le-aseze peste Sine,
constructor blând de Lume Nouă.
Din mângâierea picăturii
să strângă trista-nsingurare,
să-ti spună, căci o stie ! Furii
n' or să mai vină spre-nserare !
Nu-i demon sa fi bântuit,
să nu-l cunosc ! Să nu-l înving !
Nu-i fel să nu-nteleg să sting
încremenirea de granit
a chipului ce poartă-n el
candoarea lumii-adânc visate :
a dioramei din drapel,
a Păcii...în desert visate.
Si-acum atât !
Si vântul care-mbie zorii,
un gând de dor si o poveste :
Nu alunga privirii creste !
Tu poti s-atingi, în zbor, cocorii !
Descântec
Blând îndemn spre dimineată
luminează cuta fruntii,
visele ce strâng din ceată
tot ce-au înteles Căruntii
ce-ncropiră-această lume :
gândul că, din gem de prune,
poti s-alcătuiesti imagini,
dăruind spre dimineată,
asezate printre pagini,
visele din cuta fruntii...
ce stiau si ei, Căruntii,
când treziră Om la Viată.
Poate fi ! Si nu e ceată !