Recentul eseu critic al distinsului
universitar clujean Mircea Muthu* se înscrie perfect în orizontul
de asteptare al cercetătorilor operei sale critice: este dedicat unui gînditor
dedicat cu trup si suflet spatiului sud-est european, altfel zis, menit a
unifica „Balcanul cu Carpatul”. În plus, pe cei doi universitari clujeni
(i-am numit pe Lucian Blaga si Mircea Muthu) îi uneste atît ardelenismul
asumat, cît si ambitia comună de a face din Universitatea clujeană
un important pivot de cultură europeană modernă. Nu întîmplător,
exegetul va insista, în eseul Oglinzi paralele, si asupra acestor dimensiuni
(ardelenism & universitarism) adesea asumate si redevabile la nivelul
epistolier si/sau publicistic.
Prima secventă a cărtii se dedică spiritului est-european detectabil în
filosofia blagiană, de la concepte gen „bizantinism miscat”, „sofianic”,
„crestinism cosmic”, „lumea-podoabă” si pînă la „conceptul-imagine”
(ultimul transferat în a doua secventă si anume aceea a „accentelor”.
Desigur, ca peste tot în aria preocupărilor autorului cărtii, balcanologia
si bizantinismul sau, mai larg, est-europenismul nu este văzut ca o contrapondere,
ca un concept ireconciliabil cu cel, mai vast, al europenismului, dacă ar
fi să pomenim si de un singur fragment de citat blagian din nota introductivă
a cărtii („Apusul de-asemenea îl stim. Acolo e orga popoarelor”). Pentru
cel care a predat în universităti franceze est-europenismul este o
invitatie la dialog al culturilor si nu manifestarea vreunui daimon retrograd
sau al vetustetii, iar arhaicitatea, acel „strat al mumelor”, nu este decît
un moment al devenirii fiintei umane ca „esentă umană” dar si ca „fiintă
istorică”.
Într-o recentă prezentare a cărtii (la Salonul international de carte
de la Oradea), Ion Pop a insistat asupra cîtorva linii de fortă ale
cărtii cu privire la care M. Muthu a adus interesante contributii, sofianicul
si conceptul-imagine fiind esentiale pentru ilustrarea acelei „organicităti”
pe care autorul eseului de fată a pus-o si la temelia analizei unui alt ardelean
de geniu (dacă a fi ardelean si a avea geniu nu li se pare unora redundant!?)
si anume a lui Rebreanu.
Sofianicul, ca „punte coborîtoare”…, „moderează întrucîtva
«modul stihial» si mutatis mutandis, îmblînzeste
hieratismul extrem”. Conceptul ca atare, regăsit in nuce în scrierile
lui Dionisie Areopagitul, referă „despre exemplaritatea Bizantului sub raportul
stihialului si al absolutului”. Este vorba de un stil cultural căruia Blaga
îi adaugă si dimensiunea „stihială”, după cum „spiritului” bizantin
ortodoxia rusă i-a adăugat „sufletul”. Trecînd peste polemica subiacentă
dintre Blaga si autorul Nostalgiei paradisului, Blaga se manifestă în
permanentă ca un european autentic: „noi nu ne găsim nici în apus si
nici la soare-răsare. Noi sîntem unde sîntem: cu toti vecinii
împreună – pe un pămînt de cumpănă” cu preeminentă, totusi, pentru
„matricea stilistică românească” imaginată ca „un cristal viu, de potente
creatoare”.
Sofianicul este înteles (precum atomul la Democrit, particula la Newton,
lumina albă la Goethe, unda de eter la Huygens, ne avertizează autorul mai
la vale) ca un concept-imagine. Invocînd bipolarităti gen Unul si multiplul
sau „metafizica luminii” si invitînd la acest conclav ideatic pe Plotin
si pe Mithra (zeitatea indică), dar si pe Pavel Florenski sau Serghei Bulgakov
(ca „succesori”, la acest capitol, ai lui Platon), M. Muthu arată că „pentru
Blaga sofianismul este un determinant stilistic”.
Tot astfel cum, pentru toată lumea răsăriteană Agia Sofia este „un sacri
arhetip”. Sofianicul este înteles, în această constelatie de
idei, si este valorizat ca atare, drept o „paradigmă culturală”, reflex a
ceea ce Blaga însusi numea „bizantinism dinamic, contaminat de elemente
de Renastere si de baroc”, altfel zis „o potentă creatoare a spiritualitătii
ortodoxe”. Desigur, ne avertizează M. Muthu, a cantona sofianicul în
tiparele stricte ale filosofiei culturii, este un gest ce poate părea oarecum
„procustian”.
Un alt concept blagian ce se nutreste din acelasi sol al ortodoxiei, dar
îsi ridică tulpină spre gîndirea mito-magică, este si acela de
„crestinism cosmic”, ce explicitează, în Trilogia culturii, si edifică
într-un sens abstract – dar cu inserturi pragmatice –, spiritul mioritic,
este si „crestinismul cosmic”, propriu lumii răsăritene, ne avertizează autorul,
traducînd exact gîndirea care îl nutreste: „fenomenalul,
vizibilul comportă o înfătisare ascunsă, nevăzută”. Recurge si aici
la „categoriile organicului”, subliniind „ciclicitatea temporală” si/sau
„ideologia identitătii” edificate pe o forma mentis avînd „două paradigme
interferente: satul românesc si biserica ortodoxă”. Este subliniată
conditia satului ca axis mundi, ca si pozitia săteanului fată de evenimential
ca „boicot al istoriei”, de fapt, ni se explicitează, o retragere strategică
„într-o existentă organic-sufletească”, „atemporală” ca un reflex de
apărare în fata vitregiilor istoriei. M. Eliade, într-o critică
subiacentă, leagă acest crestinism cosmic de „cultura folclorică”. Biserica
este privită si ea la modul „organic” (fapt ce ar explica, după Blaga, ideea
„naturii ca biserică” si a mortii ca „act sacrificial” în Miorita).
Autorul decelează, din structura Spatiului mioritic, mai exact din studiile
Pitoresc si revelatie si Duh si ornamentică, un alt concept-sinteză si anume
acela al „lumii-podoabă”, ce răsare din „dragostea de pitoresc a răsăriteanului”
ca si din „betia ornamentului si aventura arabescului”, devenite „haine ale
unei întregi culturi” sud-est europene. Conceptul are, ni se atrage
iarăsi atentia, cu îndreptătire, o „functie morganatică” si anume este
„manifestarea hipertrofiată a instinctului colectiv de autoconservare, ce
legitimează de altfel raportarea de către Blaga, a pitorescului la valoarea
tutelară a organicului”. Se remarcă „echilibrul dintre geometric si organic,
ca si legătura subtilă dintre pitoresc si revelatie (am numit un alt studiu
blagian insertat temei), cum o va face si în Lumea-podoabă si revelatia.
M. Muthu vede aici, pe bună dreptate, o „încercare de pozitivare a
negativului”, dar si o „revelatie a divinului”.
Meritul succintului dar densului (ideatic) op este si acela al analizei unor
opere blagiene: în Luntrea lui Caron (1990), lucrare testamentară,
este văzută o „schită metafizică”, în Mesterul Manole – un reflex al
bogomilismului (evidentiat prin chiar personajul Bogumil), în pantomima
Înviere (1925) nu numai o evaginare a mitului semiantropomorf prezent
si în productul folcloric Motivul călătoriei fratelui mort, fapt de
a întări supozitia aristotelică după care „Poezia e mai adevărată ca
istorie”.
Prima sectiune se încheie ca un micro-eseu despre „sămînta culturii”,
tinînd deopotrivă de morfologia ca si de filosofia culturii. Este abordată
aici problema „spatiului mioritic” în consonantă cu „sentimentul spatiului”
si „arealul frumosului”, dar si cu ideea de transcendentă „constructivă artei
crestine”.
În sectiuna a doua, Accente, se regăsesc opinii: despre acelasi concept-imagine
valorizat din unghiul „diversitătii” de structură, concept ce este relationat
la alte două fals opozitorii: conceptele-tipare, respectiv conceptele-relatii.
Ni se relevă atari concepte ca fiind recognoscibile în mioritic si
sofianic, dar si în fenomene fizice (lumina ca fenomen ondulatoriu
si crepuscular) ori de concepte biblice (Sfînta Trinitate). Tot aici
autorul adînceste problematica interferentelor morfologic-culturale
dintre L. Blaga si O. Spengler, autorul de notorietate al Declinului Occidentului,
carte ce a avut cel putin menirea să valorizeze gîndirea de pe alte
continente si din alte spatii stilistice decît cele ale bazinului mediteranean.
Sînt decelate diferentierile si punctele de contact ale gîndirii
acestor doi titani ai cugetării, întreprindere nu lesne de operat de
vreme ce, anterior, s-au făcut doar sumare apropieri si distinctii între
acesti gînditori care supun unui examen critic gîndirea rationalistă
de tip european.
Următoarele studii sînt dedicate fie unor creatori si/sau motive lirice
(pasărea sfîntă, unicornul), fie operei prozastice postume (Luntrea
lui Caron), pentru ca alte două eseuri să se aseze confortabil în decelarea
veleitătilor publicisticii si ale epistolierului L. Blaga (publicistului
fiindu-i preferat polemistul) pentru ca, în final, volumul să se încheie
cu un pandant si anume nu al traducătorului Blaga (cum poate unii s-ar astepta,
pentru ca imaginea gînditorului „lirosof” să se încheie apoteotic),
ci cu aceea a operei poetice blagiene ca obiect de „caznă” a traducătorului
(inspirat aproape tot timpul) care a fost profesorul si prietenul lui Blaga,
H. Jacquier.
Calitătile eseistului debordează si în aceste fragmentarii interpretative:
Pasărea sfîntă traduce „imaginea globală de transparentă arcuită, si,
mai ales, senzatia de Miscare în nemiscare”, răspunzînd unui
„extaz abstract”, iar dacă ne întrebăm Ce aude unicornul aflăm că el,
această „fiintă fabuloasă si bipolară” aude „numai esentele”. La fel, „trecerile”
lui Caron sînt interpretate ca „întoarcerea de facto din istoria
contemporană nemiloasă în preistoria” încă vie „a satului”. Lucrarea,
apărută în seria „Universitas”, reclădeste „organic” demersul de critică,
teorie si istorie literară al unui cercetător ce si-a legat numele de acest
mirific spatiu carpato-dunăreano-pontic, afiliat marii familii de spirite
ce s-au nutrit din acest humus deopotrivă ideatic ca si existential. Dacă
l-am întreba, cu o retorică plină de directete, care îi sînt
proiectele literare, sîntem convinsi că ne-ar răspunde cu timida trufie
a Mesterului Manole: „Mai pot. Mai pot”…
* Muthu, Mircea, Lucian Blaga. Dimensiuni europene, Editura Paralela 45,
Col. „Deschideri”, Cluj-Napoca, 2000.