Arthur PORUMBOIU
Patinatoarea alba
Moartea-n alb patinînd spre mine
(si nu puteam sa ma dau la o parte!)
O, cum zuruiau zalele aerului,
si-n zapada perforau lacrimi sparte…
Moartea în alb si cu zîmbetul pur,
atingîndu-ma doar o clipa…
Si totusi, totusi flacara
nu s-a retras din aripa!
A fost doar o joaca, un semn?
Înca nimeni nu stie
daca mîine mi se va lua masura într-un spatiu de lemn,
sau voi ramîne, în continuare, faclie.
Unica secunda
Întoarce-ma în vechile tipare!
Tineretea e unica secunda
ce ma pastreaza integral si pur
ca sufletul apei în unda.
O, Primavara! Rupta ti-e lumina
si dusa-n pulbere?
Macar o clipa sa ma mai tulbure
cum de mireasma crinilor – gradina.
Veni-va oare? Mai exista spatiu
unde sufletul liber sa patrunza
cu voluptate, si sa soarba cu nesatiu
bucuria precum seva în frunza?
Un anotimp
Înflorea în noi lumina clara,
si în venele pamîntului fierbinte
un sînge tînar; chiar si pe morminte
nasteau snopi de lumini; fecunda vara.
Înflorea un timp cuprins de febre:
iubirea ce îsi semana în amîndoi
razele pure; si asemeni pomilor
am rodit si noi!
Viziune cu zemizeu
Luciferica privire
ne arde fibrele-n
fierbinti lacrimi.
El însusi fiind legat de noi
si neîntelegînd
de ce ne cheama cu forte neoprite
vocile ce umbla sub pamînt.
Luciferic arzîndu-si palmele, si goale
de neapropierea vietii noastre,
El se risipeste cautîndu-ne,
cautîndu-ne!
Si nu-l apara – de gerul negru – astre
favorabile.
De cautarea noastra aproape-mbolnavit,
El siesi este rug si-nversunare
de-a fiinta precum lumina la zenit.
Pe sine El se arde!
Si din lumina-i calda naste-un scut.
În constelatia-i neprihanita
ne aparam precum tulpinile în lut.