Ion Gheorghe PRICOP
Spatiul spiritual
O viată m-am sculat de dimineată
în mustul zoritelor zori,
ca să ajung acolo unde altii nici
cu gândul n-ar cutezare;
si-o altă viată, căptusind-o pe prima,
am tot revenit, năravul meu fiind
acela de-a-mi uita bastonul acasă;
nicicând această navetă
nu se făcea pe aceeasi cărare,
mereu alte plaiuri, altă imensitate a zărilor,
alt plămân de primăvară sorbind
vechile răutăti ale lumii,
dar, de fiecare dată, acelasi răsărit de soare
si acelasi apus,
aceeasi rugă la dumnezeul de sus,
pe aceiasi genunchi si picioare…
Ca să ajung, unde?
În spatiul… de după spatiu…
În concretete, încă…
Simt că-s obosit si că trupul mă doare,
că anii în urma mea se-nsiruiesc
precum sandramalele-ntr-un cartier
părăsit si famat,
memoria îmi joacă adesea feste
iscându-mi întâmplări ne-ntâmplate
si puse la îndemână, ici, peste suhat;
căprioarele, mereu iubite
de la distantă, se apropie tot mai accentuat
de umărul meu
ca si cum n-as mai fi,
cucii si mierlele fac cuiburi
în păru-mi, socotindu-mi
viata o salcie cu poala plecată
peste margini de zi;
nimeni nu mă mai ia în consideratie,
nici măcar soferul de pe autobuz
care taie biletul de călătorie,
dar nu mi-l mai dă, căci mă vede atât de confuz;
numai cântecul din mine
pus la păstrare cu lubrefianti si taninuri,
numai eu,
împachetat cu grijă în buzunarul
de smirnă si tămâie a bunului Dumnezeu,
trăiesc si respir în concretete încă,
iradiind fărâmite de scântei din fărâmă,
în vreme ce moartea mă râmă,
dărâmă,
împrejurimile foarfecă, face viroage
si creste,
ca scroafă ce este,
si brâncă…
Cântecele desprinderii
Apele ies din învolburare
si undele pier,
tipă în sălcii dorul de soare,
vremea făcutu-s-a hârcă,
freamătul vietii–pui de năpârcă
se mai zbate nevolnic
între boabe de linte si-amiros de piper.
Cercul se strânge, butoiul sună a gol
într-un spat otetit
circomferinta nu se mai sprijină pe raze,
vinuri si tuici s-au răcit
si curg în pahar mototol…
Unde să fug? Mă mai numesc încă Iona,
scai se tine melcul de mine
să-i abandonez cochilia-ncrustată-n rubine,
în care viata se dă primadona;
amusinează, miroase
urmele mele
de la iarbă la stele,
cu poftire de ciorbă de oase…
Eu nu mai am genunche, nici
coate de fugă,
în urmă,
prin fată, pe ici
boncăluieste si scurmă
nătânga cu junghiuri
si cântece de desprindere-ndrugă…
Concesii pentru meduza…
Cădelnitând,
cădelnita frunzelor miaună,
în saună,
cu extract de mentă si ochi
în clăbuci de săpun
ultimul gând
cumpănit al meduzei se scaldă.
Venirii rechinilor pe furis
fostă mafaldă,
viata îi fu cât un pâs,
pălărie de fetru-n acvatic,
si, cu mersul plutit si simpatic,
pestii făcuse să moară de râs.
Marea ca scenă a războiului crunt,
existential si cam tern–
urmărire asiduă care pe care,
între două jumătăti impare
de lume de unt
ea,
prin fluidul etern,
cu organul lacom al armoniei
nevinovate,
microvietuitoare-nghitea.
Dar cât si câte, Maiestate
Nimic-de-Ocean ,
ca s-ajungi la satietate?!...
Si iat-o, taxată,
fecioară cu pată,
locatară de rai,
dar cu sufletu-nzorzonat cu piroane si scai,
prefăcut în plânsul miresei…
Oh, ce mister!…
Confuzii
face si Doamne-Doamne în cer,
grămezi ale nedreptătii înaltându-si cât duzii,
când slabii de înger în cale îi ies,
si cu-atâtea netineri de minte-i dau ghes,
si El, cu-atâtea concesii!…