Săndel STAMATE
Poem despre un-doirea poetului
Vine la mine cineva
Un-fel- de- nimeni-si-de-nimic
Vine
Si mă întreabă:
Cine esti tu, poete, cine te crezi
Si atunci îi răspund
Ca si cum mie mi-as spun
Are vreo importantă
Nimicule-si-Nimeni
Eu sînt „si”
Fragedă poartă
Intre lăuntru(l) si afara (ta)
Fiind
Pentru ca tu să nu fii
Ceea-ce-esti
În vederea ca tu să fii
Odată
Eu
Si partea de vorbire „tu”
Cu partea de vorbire „eu”
Să facă(norocos?)
Partea de iubire „noi"
Inima care iubeste
Spală pămîntul
Pentru călcătura îngerilor
Cu toată fiinta
În fiecare dimineată,
cînd ziua mi se zbate în ochi
ca pieptul puiului de privighetoare
în palma trudită
de tăran,
soarele îmi spune surîzînd strengăreste:
Miscă-mă i, tu/, poete/,
miscă-măr si foloseste-mă
pînă la epuizare
Eu trag atunci ca de o roată.
Cu disperare trag/ Cu toată fiinta
Si văd
Cum se miscă încet si perfid
ISTORIA ,
Dar eu POEZIE visez
Dar despremoarte
Dar despre moarte
Despre moarte
Ce se mai poate spune
Cînd a obosit chiar si ea
Neobosita
Si a atipit răpusă pe-o carte
Cu fruntea scăldată-n rece sudoare
Ca soldatul de gardă
Pe armă
Numai poetul e treaz
E treaz
Ca înfricosata mărturisire
A martorului unui act
Sinucigas
Jind
Trunchiul copacului arde
Flacăra sa preînchipuie copacul
Rostite
Cuvintele iau si ele
Forma copacului
Precum flacăra trunchiului
Ce arde
Vezi, omule,
Toate tînjesc după dulceata
Stării dintîi
Desăvîrsita...
Greaua povara...
Cum as putea
eu
Poetul
să pun lumea la loc
în tîtînele ei
melodioase
Cînd TOT e doar efectul
unei cauze
nestiute
Rîu
ce îsi adună mortii în sine
doar pentru sine
Iar eu
CÎNTEC-ÎN-ZDERNTE-SÎNT
Din TOT evadat