Victoria Ana TĂUSAN
Doamne, cum ne mor cîntătoarele?
Păsările cerului, bucuria pămîntului, cărora
le-ai dat glasuri
să cînte cît e ziua de mare,
si să ne dea ideea de rai,
ele n-au cimitire,
ele nu rămîn nici măcar amintire,
ci mor anonime, după ce au cîntat printre
frunzele lumii.
Poate le-ai încropit cuiburi mai calde
prin nemărginirea cerească,
poate le-ai asternut pulberi de aur, să-si
scalde aripile silitoare
poate anume le strămuti, să-si desăvîrsească
trilurile pe ramuri de psalmi.
Intr-o zi nu voi mai auzi mierla aceasta
ce-mi cîntă în zori si în seară.
Mi-o voi imagina legănată de-o ramură
sfîntă
Si-o voi ruga să m-astepte
si, de-o fi, împreună să plecăm mai departe
prin crîngurile universale,
cînd toti ne vor crede în moarte.