Al. Florin TENE
Versurile Paulinei Popa din volumul
Bărbatii secolului, Editura Cartea Românească, 2002, structurat în
două cicluri ample, ale căror planuri se interferează: Bărbatul secolului
si Nunta de serpi, contin o viziune concentrică asupra existentei, o imagine
asupra propriului excurs despre viată, planuri ce se focalizează într-o
arhitectură halucinantă, “În amiaza albă unde cascada/ arată fata unor
lucruri stranii,/ tipă ugerul alb în urechea poetului” (Sacrificiu),
ce face ca lirismul în defensivitatea eului să răsfrîngă întreg
ansamblul.
Poemele sînt izvoare ce tîsnesc din frustrări, constrîngeri
si suferinti, pentru a se reconstrui într-o viziune holografică a lumii:
sub aparenta osmoză dintre eternitatea bărbatului si a femeii, care, de fapt,
este o iluzie pur retorică: “Cu folos ati scormonit/ În pietrisul fierbinte,/
cu folos printre sute de ziare/ ce vă agasează cu vorbele/ aruncate la-ntîmplare
ca pietrele-n zid” (Bărbatii secolului).
Constiintă istorică a poetei despre cuplu îsi are originea în
perceptele biblice („iar ei vă cer să le spălati picioarele”), nu este una
metodică, conditionată de conceptia despre lume, ci un fel de instrumentare
a spiritualitătii simturilor, determinînd experienta si viziunea poetei
despre scrierea poemului. Fiindcă întreaga carte se rescrie pe măsura
scrierii trăirilor, a întelegerii eului, deoarece ochiul autoarei este
avid, vede pînă în adîncul sufletului si adună secventă
cu secventă infinitatea fragmentelor percepute, care se miscă enigmatic,
asa cum este înteles bărbatul, ca parte al cuplului, prin care “răzbate
untdelemnul sfintit/ si miros de mir binecuvîntat”, dar si femeia văzută
ca Poezie a vietii ce “Trece ca o regină printre/ Bărbatii Secolului si spune:/
sînt femeia voastră,/ pîntecele meu pe cei drepti/ îi va
înmulti!” (Poezie).
Experienta realitătii contingente, este pusă de Paulina Popa în prim-plan
ca “reductie eidetică” (Husserl), fiindcă tensiunea lirică, întretinută
la foc mocnit urcă vertiginos spre sfîrsitul fiecărui poem. Poezia
vibrînd de o perceptie cutremurată, avînd o melodicitate interioară,
de psalm, închipuirea se lasă străbătută de perceptia realitătii, “un
teritoriu oarecum interzis sensibilitătii si confesiei feminine” (Dan Cristea).
Eul este oglinda cogitoului, din spatele căreia realitatea ne face semn cu
mîna, fapt ce confirmă adevărul simtit si trăit de autoare: “Iată de
ce sticla prin care privim/ ne colorează după culoarea ei/ si viscolul din
ochii nostri ne viscoliti/ îngropînd sub nămeti/ îngropînd
sub nămeti început si sfîrsit” (Ratiuni). Metafora la Paulina
Popa cîstigă în prezentă si în forta de strălucire prin
calitatea lor de a sta pentru ele însele. Premeditarea merge în
primul ciclu al volumului între amestecul voit de sacru si profan,
de transcendentă si realitate, între iubire si revoltă, între
albul imaculat al dorintei si crepuscularul existentei, între ideal
si lumea reală. Umanitatea este percepută de Paulina Popa ca o imitatie apocrifă
a idealitătii. Poeta este o Maria ce se luptă cu chipul grotesc al lumii,
hăituită si alungată cu pietre. Martiriul stă “La adăpostul acestor cuvinte
revoltate”, fiindcă diafonul poetei, fără voia ei, se află “într-o
lume de oameni mici/ unde stai si îti înfigi ghearele/ în
cearceaful curat al poemului” (Cuvinte).
Al doilea ciclu din volum Nunta de serpi este un plonjon în metafizică:
“Îi cunoastem conturul/ dar nu stim niciodată cît sîntem
noi si cît celălalt” (Clona), din care nu lipseste simbolistica biblică,
determinînd-o mitologic, uneori, înspre un sens biblic: iluminarea
prin initiere si purificare este văzută mai degrabă ca o renastere morală
în care sacrificiul e primordial: “Sacrific în grădina trupului
cîte un miel,/ sîngele lui mă spală de iubire,/ în biserica
prunciei se-aud psalmi,/ din candelă urcă un fir de lumină subtire” (A cincea
cîntare). Mitul lui Tezeu fuzionează, se interferează cu cel al lui
Isus, iar recuzita mitică construieste imaginea, în Cîntări,
a drumului obstaculat cu formele poemului biblic.
Prin acest volum poezia Paulinei Popa a cîstigat prin substantă si
ingeniozitate ca formă supremă de talent, dar si prin frumusetea zbuciumată
care este, în fond, un alt fel de gravitate si elegantă a discursului.